РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року 
м. Рівне

Справа № 562/294/21
Провадження № 22-ц/4815/1073/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С. О. 
секретар судового засідання – Андрошулік І. А.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
позивач – ОСОБА_2 , що діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3 ,
відповідач – Головне управління Національної поліції в Рівненській області, 
відповідач – Державна казначейська служба України

розглянув у відкритому судому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції Рівненської області на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року в складі судді Саган Л.В., ухвалене у м. Здолбунів Рівненської області о 14 годині 213 хвилин, повний текст рішення складено 25 грудня 2023 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Головного управління Національної поліції Рівненської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що 19 грудня 2017 року до Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 18 грудня 2017 року о 13 год. у приміщенні Здолбунівської загальноосвітньої школи № 6 на перерві однокласники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спричинили тілесні ушкодження його неповнолітньому сину ОСОБА_3 . Згідно висновку судово-медичної експертизи № 211 від 19 грудня 2017 року завдані для його сина тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній щелепі справа, на правій гомілці по передній поверхні в середній третині, на лівій гомілці по передній поверхні у верхній третині та припухлості м`яких тканин у тім`яній ділянці голови зліва, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Також, 23 січня 2018 року до Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 22 січня 2018 року о 13 год. у приміщенні Здолбунівської загальноосвітньої школи № 6 під час навчального процесу однокласники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спричинили тілесні ушкодження для його неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Згідно висновку судово-медичної експертизи № 23 від 24 січня 2018 року завдані для його сина тілесні ушкодження у вигляді синців на правому плечі по задній поверхні у верхній третині, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Дані факти були зареєстровані в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Здолбунівського відділення поліції за №6524 від 19 грудня 2017 року та № 373 від 23 січня 2018 року, а також внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно за № 12017180130000842 та №12018180130000052 за ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України. В подальшому прокурором Здолбунівської місцевої прокуратури була винесена постанова про об`єднання вказаних кримінальних проваджень з присвоєнням єдиного спільного номеру в ЄРДР 12017180130000842.
Крім того, 28 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018180130000451 внесено відомості за фактом нанесення 27 грудня 2017 року неповнолітньому ОСОБА_3 тілесних ушкоджень однокласниками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
В подальшому прокурором Здолбунівської окружної прокуратури була винесена постанова про об`єднання кримінальних проваджень з присвоєнням єдиного спільного номеру в ЄРДР 12017180130000842.
У ході проведення досудового розслідування вина неповнолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 була доведена в повному обсязі, однак на момент вчинення кримінальних правопорушень ні один із учасників ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) не досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність, внаслідок чого вони не є суб`єктами кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України.
Тому 23 грудня 2019 року слідчим слідчого відділення Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області Ніколаєвим О.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12017180130000842 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Одночасно слідчий ОСОБА_13 направив копію постанови про закриття кримінального провадження разом з матеріалами кримінального провадження начальнику Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності законних представників (батьків) неповнолітніх, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
24 січня 2020 року ОСОБА_1 до Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області було подано письмову заяву про надання інформації щодо дати складання адміністративних протоколів та дати їх направлення на розгляд до Здолбунівського районного суду Рівненської області.
31 січня 2020 року Здолбунівським відділенням поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області за підписом ОСОБА_17 була надана відповідь про те, що ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 буде притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.184 КУпАП після встановлення їх місця перебування.
Позивачі вважають, що такою відповіддю посадова особа Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області свідомо вводила в оману заявника, оскільки станом на 29 січня 2020 року закінчився передбачений статтею 38 КУпАП строк притягнення вказаних осіб до адміністративної відповідальності.
14 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримав відповідь про те, що притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не представилось можливим.
Після цього 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 була подана скарга на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо бездіяльності ювенальної превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області для проведення службового розслідування.
Службовим розслідуванням було встановлено, що начальник сектору превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області не виконав постанову про закриття кримінального провадження та жодного з трьох вказаних осіб до відповідальності не притягнув.
Наказом Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 21 лютого 2020 року за порушення службової дисципліни, що виразилося у безпідставному невиконанні постанови про закриття кримінального провадження та призвело до уникнення відповідальності правопорушниками, начальнику сектору превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області оголошено сувору догану.
Стверджують, що бездіяльність превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області спричинила наслідки у вигляді моральної травми та втрати репутації потерпілої сторони в кримінальному провадженні № 12017180130000842. Під час розслідування цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся, оскільки потерпіла сторона усвідомлювала, що кримінальне провадження буде закрите в зв`язку з тим, що кримінальні правопорушення скоїли малолітні особи віком 11 років. При цьому потерпіла сторона була впевнена, що відповідальність понесуть батьки вказаних дітей. В подальшому неповнолітній потерпілий ОСОБА_3 піддався насмішкам, тролінгу зі сторони ровесників, що спричинило йому моральну травму.
Враховуючи глубину фізичних та душевних страждань неповнолітнього ОСОБА_3 , характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та душевного стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, з урахуванням вимог розумності і справедливості, позивачі просять стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 6 700,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 1174 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, та обґрунтована тим, що службовими особами сектору превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області було безпідставно не виконано постанову про закриття кримінального провадження, що призвело до уникнення відповідальності правопорушниками, від дій яких постраждав неповнолітній син позивачів ОСОБА_3 , що в свою чергу, призвело до моральних страждань останніх. Судом також взято до уваги, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, у зв`язку з чим позов задоволено частково.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, Головне управління Національної поліції в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечують висновок місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачам не лише у заявленому ними розмірі, а у розмірі, який стягнутий оскаржуваним рішенням суду. Зазначає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача і заподіяною шкодою. Вважає, що позивачами не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди та наголошує, що матеріали справи не містять жодних свідчень та відповідних доказів про ступінь моральних чи фізичних страждань або шкоди, завданої здоров`ю. Додає, що будь-яких доказів про страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, моральної втрати, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації життя, позивачами не надано. Стверджує, що моральна шкода, про наявність якої стверджують позивачі, була завдана їх сину внаслідок конфліктних ситуацій, які виникали у нього з однокласниками, в результаті яких він отримував тілесні ушкодження, але не діями чи бездіяльністю ГУНП в Рівненській області. При цьому, додає, що позивачі не зверталися до суду з позовом про відшкодування шкоди до законних представників малолітніх осіб, які завдали їх сину тілесних ушкоджень. Зазначає, що позивачами не доведено причинно-наслідковий зв`язок між наявною, на їх думку, моральною шкодою, спричиненою їх сину, та діями відповідача. Вважають, що сума моральної шкоди, заявлена позивачами у розмірі 100000 гривень є необґрунтованою, безпідставною та такою, що призведе до незаконного збагачення позивачів. Звертає увагу, що відшкодування шкоди, завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 просять залишити рішення суду першої інстанції без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 05.09.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області.

У провадженні Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області перебувало кримінальне провадження №12017180130000842 та №12018180130000451 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України, за фактами заподіяння 18 грудня 2017 року, 27 грудня 2017 року та 22 січня 2018 року неповнолітньому ОСОБА_3 тілесних ушкоджень.

23 грудня 2019 року слідчим слідчого відділення Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області Ніколаєвим О.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12017180130000842, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 грудня 2018 року, в зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України.

З постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що в ході проведення досудового розслідування встановлено, що малолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні Здолбунівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 6 Здолбунівської районної ради Рівненської області, заподіяли ОСОБА_3 тілесні ушкодження.
Зокрема, 18 грудня 2017 року близько 12 год. 00 хв. неповнолітньому ОСОБА_3 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній щелепі справа, на правій гомілці по передній поверхні в середній третині, на лівій гомілці по передній поверхні у верхній третині та припухлості м`яких тканин в тім`яній ділянці голови зліва, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 211 від 19 грудня 2017 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
27 грудня 2017 року близько 14 год. 30 хв. неповнолітньому ОСОБА_3 було завдано удар взутою ногою в область паху та один удар в область лівої частини грудей.
22 січня 2018 року близько 13 год. 00 хв. неповнолітньому ОСОБА_3 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді розтягнення зв`язок правого плечового суглоба, розташовані в межі однієї анатомічної ділянки правої верхньої кінцівки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 23 від 24 січня 2018 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Прокурором Здолбунівської місцевої прокуратури була винесена постанова про об`єднання кримінальних проваджень з присвоєнням єдиного спільного номеру в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 12017180130000842.

Відповідно до ст.18 КК України, учасники конфлікту – малолітні особи не можуть бути суб`єктом злочину, оскільки згідно зі ст.22 КК України кримінальна відповідальність за кримінальне правопорушення, передбачене ст.125 КК України, настає у віці від шістнадцяти років, а на момент вчинення кримінального правопорушення ні один із учасників, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , не досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність, тому вказані особи не є суб`єктами даного кримінального правопорушення та відповідно до ст.498 КПК України до малолітніх осіб неможливо застосувати примусові заходи виховного характеру.
Встановлено, що законним представником ОСОБА_12 є його батько ОСОБА_14 , житель АДРЕСА_1 , законним представником ОСОБА_10 є його батько ОСОБА_15 , житель АДРЕСА_2 , законним представником ОСОБА_11 є його батько ОСОБА_16 , житель АДРЕСА_3 .

На підставі наведених фактів та ст.110, п.2 ч.1 ст.284 КПК України, слідчим Ніколаєвим О.В. направлено копію постанови про закриття кримінального провадження разом із матеріалами кримінального провадження начальнику Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності законних представників малолітніх ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 – ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 згідно норм КУпАП України.
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, у зв`язку з чим було проведено службове розслідування щодо неналежного виконання своїх обов`язків працівниками Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області.

Перевіркою встановлено, що 27 грудня 2019 року до Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області від слідчого СВ Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області по супровідній від 27 грудня 2019 року вих. № 11280/204/2401-19 надійшли копії матеріалів кримінального провадження №12017180130000842 від 19 грудня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, для притягнення ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 до адміністративної відповідальності. Матеріали були списані довідкою від 29 січня 2019 року за № 166-30.01.2020, однак начальник сектору превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області постанову про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2019 року не виконав і жодного з трьох, вказаних у матеріалах осіб, до відповідальності не притягнув.
Наказом Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 21 лютого 2020 року за порушення службової дисципліни, зобов`язання якої передбачено пунктами 2-5 ч.3 ст.1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», що виразилось у безпідставному невиконанні постанови про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2019 року, винесеної слідчим Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області Ніколаєвим О.В., та призвело до уникнення відповідальності правопорушниками, керуючись ст.ст.11, 12 та ч.11 ст.19 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», начальнику сектору превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області оголошено сувору догану.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 зазначали, що бездіяльність превенції Здолбунівського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області спричинила наслідки у вигляді моральної травми та втрати репутації потерпілої сторони в кримінальному провадженні № 12017180130000842. Під час розслідування цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся, оскільки потерпіла сторона усвідомлювала, що кримінальне провадження буде закрите в зв`язку з тим, що кримінальні правопорушення скоїли малолітні особи віком 11 років. При цьому потерпіла сторона була впевнена, що відповідальність понесуть батьки вказаних дітей. В подальшому неповнолітній потерпілий ОСОБА_3 піддався насмішкам, тролінгу зі сторони ровесників, що спричинило для нього моральну травму. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань неповнолітнього ОСОБА_3 , характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та душевного стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, з урахуванням вимог розумності і справедливості, стягнути на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Абзац 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

За змістом ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу).

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд доходить висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1174 ЦК України.

За ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Рівненській області покликається на те, що відшкодування шкоди, завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. 

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст.43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.
Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду ( підпункт 5 пункту 4 цього Положення ).
У відповідності до п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
Крім того, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня  2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16  (провадження № 12-110гс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. ..».

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Як свідчить тлумачення ст. ст. 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Водночас при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи встановлені обставини справи у сукупності, а також у взаємозв`язку із нормами національного законодавства, що їх регулюють, та судову практику, в тому числі позицію Європейського суду з прав людини, апеляційний суд приходить до переконання про те, що заявлений позивачами розмір морального відшкодування є завищеним, а визначений місцевим судом розмір моральної шкоди в сумі 6 700,00 грн. є достатньою грошовою сатисфакцією, зважаючи на принципи розумності, справедливості, адекватності відшкодування та принципу заборони збагачення (отримання доходу) за рахунок відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд також враховує, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2024 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                        Боймиструк С. В.

       Гордійчук С. О.