ПОСТАНОВА                                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року                               
м. Київ
 
справа № 188/682/23
провадження № 61-7677св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                             Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я,
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стасюка Вячеслава Олексійовича на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року у складі судді Місюра К. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Барильської А. П., Пищиди М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до заподіяння каліцтва та ушкодження її здоров`я, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину                                                і встановлення винних осіб, у розмірі 1 000 000,00 грн шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України (далі - ДКСУ) коштів державного бюджету.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 24 липня           2014 року під час артобстрілу м. Лисичанська Луганської області вона отримала наскрізне осколкове поранення грудної клітини справа, внаслідок чого їй                                                        у подальшому було встановлено третю групу інвалідності.
 
Зазначала, що на підставі її повідомлення до Сєвєродонецького МВ ГУ МВС України в Луганській області про отримання вогнепального поранення долі правої легені          26 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості за № 12014130240001569 за частиною другою статті 258 КК України. У вказаному кримінальному провадженні її визнано потерпілою, однак на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування триває.
 
Вказувала, що курс лікування та відповідні дослідження вона здійснює за всіма медичними протоколами. Незважаючи на постійне лікування, відчуває біль в ділянці лівого плеча, слабкість лівої руки, оніміння лівої руки, обмеження руху в лівому плечовому суглобі, періодичний біль у правій половині грудної клітини, періодичну задишку, тощо. 08 квітня 2019 року вона подала заяву до міжвідомчої комісії                              з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції. 26 квітня 2019 року рішенням вказано міжвідомчої комісії установлено факт отримання нею поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 24 липня 2014 року на території проведення антитерористичної операції.
 
Посилалась на те, що більше ніж за вісім років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що вона не має можливості стягнути спричинену їй моральну шкоду з винних осіб. Вона втратила своє здоров`я через незабезпечення Україною її безпеки шляхом облаштування сховищ або проведення евакуації цивільного населення в безпечні регіони України, незапровадження механізму відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту та проведення антитерористичної операції                                      у Донецькій та Луганській областях, і не забезпечення проведення своєчасного ефективного розслідування
 
У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 26 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для її життя та здоров`я, зокрема про факт артилерійського обстрілу м. Лисичанська Луганської області, а також те, що відповідач міг вжити, але не вжив заходів                    із запобіганню такому обстрілу, тобто з усунення ризику для життя людей. Позивачка лише вказала на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом отримання нею поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння, однак не мотивувала, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначила, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість і можливість завершення досудового розслідування. Також суд вказав на те, що внаслідок збройної агресії рф Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна затвердила в постанові Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі - постанова № 326).
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 30 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стасюк В. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилався на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17,  від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц та постановах Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 265/6582/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі       № 423/450/16-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на доводи позивачки та не оцінили дії держави як особи, що несе відповідальність за здійснення позитивного обов`язку із запобігання небезпеці під час військових та подібних дій та збереження життя людей та яка повинна була довести, що вона вжила усіх можливих заходів для попередження людей про небезпеку, евакуацію                    з небезпечних місць, забезпечила їх проживання в місцях переселення.
 
Крім того, за вісім років розслідування кримінальне провадження не зрушилось                         з місця, держава не довела, що слідчі органи здійснили розумні заходи для забезпечення ефективного розслідування отримання позивачкою ушкодження здоров`я. Однак цим обставинам суд апеляційної інстанції належної оцінки не надав і визнав твердження позивачки безпідставними.
 
Незастосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин статей 3, 8, 27 Конституції України, статті 2 Конвенції про захист прав людини                                              і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), статей 23, 1167, 1168, 1173 ЦК України, які підлягали застосуванню, та неврахування практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Держава Україна не виконала позитивний матеріальний обов`язок, який полягає        у встановленні законодавчих положень, які би захищали життя людини, у вжитті обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя,                               а також у прийнятті відповідних нормативно-правових актів, які визначають правовий механізм відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом.
 
Не виконала держава Україна і позитивного процесуального обов`язку, який полягає у забезпеченні державою ефективного та об`єктивного розслідування фактів посягання на людське життя, та вжиття заходів для встановлення та покарання винних у пораненні людини.
 
У червні 2024 року Кабінет Міністрів України подав відзив на касаційну скаргу,                         у якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними й обґрунтованими; суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали їм належну правову оцінку. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
 
17 червня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з витягом з ЄРДР                                                    № 12014130240001569 25 липня 2014 року надійшло повідомлення від оперативного чергового Сєвєродонецького МВ ГУ МВС України у Луганській області про те, що за медичною допомогою до міської лікарні міста Сєвєродонецька звернулась ОСОБА_1 з діагнозом: вогнепальне поранення долі правої легені та                             ОСОБА_2 з діагнозом: вогнепальне поранення спини.
 
Рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 26 квітня 2019 року № 5/ІІІ/6 установлено факт одержаного                       ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 24 липня 2014 року на території проведення антитерористичної операції.
 
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААВ № 142233 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності з 14 червня 2019 року, причина інвалідності: поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 24 липня 2014 року на території проведення антитерористичної операції.
 
У подальшому тривалий строк ОСОБА_1 стаціонарно лікувалася, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого.
 
Згідно з висновком експерта від 30 жовтня 2019 року № 40/19 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи Бюро психологічних досліджень                      у ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок її вогнепального поранення 24 липня 2014 року за обставин обстрілу м. Лисичанська Луганської області під час проведення антитерористичної операції (військових дій). ОСОБА_1 завдано страждання (моральна шкода) через її вогнепальне поранення 24 липня 2014 року за обставин обстрілу міста Лисичанська Луганської області під час проведення антитерористичної операції (військових дій). Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань(моральної шкоди), спричинених ОСОБА_1 становить 800 000,00 грн. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного                       у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Щодо права на відшкодування державою моральної шкоди, заподіяної каліцтвом унаслідок терористичного акта, на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»
 
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                               з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
 
Держава не несе майнової відповідальності перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року                           у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).
 
Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
 
ЄСПЛ, проаналізувавши норми статті 1177 ЦК України у редакції, чинній                                      до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами                             № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.
 
ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним, оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.
 
З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року                 у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).
 
Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
 
Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).
 
З огляду на зміст вказаних норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена                                       у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.
 
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
 
Більше того, у законодавстві України не визначено не лише процедури виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ                    від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чітких умов, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).
 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті                  1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).
 
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).
 
Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу                    є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим                               у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).
 
Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачці внаслідок каліцтва під час терористичного акту в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи не підконтрольній Україні - мав місце вказаний акт.
 
У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом у період проведення АТО.
 
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження                              № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження                              № 14-167цс20).
 
Ураховуючи наведене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 на підставі статті                             19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
 
Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції
 
Позивачка заявила вимогу про стягнення з держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до її каліцтва, посилаючись на те, що держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.
 
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються   в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
 
Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).
 
Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).
 
Самі по собі факти загибелі (каліцтва) людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема     у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема й у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.
 
Згідно зі статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:
1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку;
2) позитивний обов`язок має два різновиди:
- матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.
Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.
Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);
- процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.
 
Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальним для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).
 
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією держави України у сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають з указаної статті.
 
У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україна шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).
 
Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації (далі - рф), серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).
 
Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які                         є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті                                    3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення).
 
У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
 
27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
 
Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація                       і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
 
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію.                        У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.
 
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
 
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
 
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
 
Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).
 
У цій справі встановлено, що 24 липня 2014 року під час артобстрілу міста Лисичанська Луганської області ОСОБА_1 отримала наскрізне осколкове поранення грудної клітини справа.
 
Рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 26 квітня 2019 року № 5/ІІІ/6 установлено факт одержання                       ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 24 липня 2014 року на території проведення антитерористичної операції.
 
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №142233 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності з 14 червня 2019 року, причина інвалідності: поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 24 липня 2014 року на території проведення АТО.
 
Верховний Суд погоджується, що завдання позивачці тяжких тілесних ушкоджень та перебування її тривалий час на лікуванні безперечно зумовлює сильні моральні      і фізичні страждання для неї.
 
Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждала морально позивачка, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування.
 
Позивачка не обґрунтовувала, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик її каліцтва, що держава знала про можливість обстрілу міста Лисичанська з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією з боку рф і могла вжити, але не вжила заходів із запобігання такому обстрілу та усунення ризику для життя та здоров`я позивачки.
 
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що позивачка отримала поранення під час артобстрілу у місті Лисичанську, яке належало до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО.
 
Територія, на якій позивачка 24 липня 2014 року з ранку отримала поранення (з доказів наданих позивачкою, відомо, що 24 липня 2014 року з 7 ранку вона вже перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні), була на той час тимчасово окупованою територією, і держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби запобігти пораненню позивачки, навіть якщо би вона могла та мала це зробити.
 
Фактично місто Лисичанськ Луганської області було звільнене 24 липня 2022 року після 22 години. Тобто поранення позивачка отримала під час звільнення міста від окупації.
 
З огляду на викладене правильним є висновок суду про те, що немає підстав для відповідальності держави Україна за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивачки.
 
За таких обставин позивачка не обґрунтувала вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначила фактів (обставин), за яких можна би було стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на її здоров`я.
 
Встановивши, що територія, на якій позивачка зазнала ушкоджень, була територією, що розташована на лінії розмежування, і позивачка не довела належними та допустимими доказами, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для її життя та здоров`я, зокрема про факт артилерійського обстрілу міста Лисичанська Луганської області, відповідач міг вжити, але не вжив заходів із запобігання такого обстрілу, тобто з усунення ризику для її життя та здоров`я, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя згідно зі статтею                                   2 Конвенції у межах контрольованої Україною території, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що відсутні підстави для висновку про невиконання державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом.
 
Представник позивачки у касаційній скарзі посилався на відсутність ефективного незалежного розслідування за фактом ушкодження її здоров`я протягом майже восьми років та стверджував, що держава Україна належним чином не виконала свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту.
 
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту                                у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у разі скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також зазначив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
 
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінки заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ                      від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття                   13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
 
Верховий Суд також ураховує, що силові дії рф проти Україна тривають з 20 лютого 2014 року. Наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично з причин, не залежних від органів досудового розслідування, не видається можливим завершити всю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у межах досудового розслідування кримінального провадження.
 
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження                      № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті                              1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
 
Водночас у  справі, яка переглядається, ОСОБА_1 лише вказала на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом ушкодження її здоров`я, однак не мотивувала, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначила, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня                            2022 року у справі № 233/338/18 (провадження № 61-420св20), від 27 липня                       2022 року у справі № 219/2477/20 (провадження № 61-9730св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22).
 
За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування правильних по суті судових рішень, оскільки ґрунтуються необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суд надав належу оцінку. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що внаслідок збройної агресії рф Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, яких завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові                         № 326).
 
Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом, як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії рф, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту      2 постанови № 326). Одним з основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб з інвалідністю, зокрема дітей з інвалідністю, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних внаслідок бойових дій і пов`язаних із ними нещасних випадків, яким надаються соціальні гарантії та різні види державної соціальної допомоги (абзац шостий підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
 
Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту                                            2 постанови № 326).
 
Отже, держава Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, каліцтва цивільних осіб через збройну агресію рф. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте                       в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті    і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Стасюка Вячеслава Олексійовича залишити без задоволення.
 
Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області                                      від 26 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,   є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	                        М. Є. Червинська  	
Судді:	                         А. Ю. Зайцев  	
 	                         Є. В. Коротенко                            В. М. Коротун  	
 	                         М. Ю. Тітов