ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/5261/23	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.

          Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
                  у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
                  суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.
                  при секретарі - Альонішко С.І.,
          за участю представника апелянта – Сорочана В.В.,
          представника відповідача – Самборського В.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИЛА:
У травні 2023 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень Державної служби України з безпеки на транспорті стосовно мобінгу (цькування) ОСОБА_1 під час здійснення нею повноважень державного службовця;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 50 000 грн. в якості компенсації моральної шкоди, одержаної в результаті мобінгу (цькування), а також 7 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката та 1 073,60 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з самого початку призначення ОСОБА_2 на посаду безпосереднього керівника позивача вона стала відчувати на собі моральний тиск з її боку, цькування та приниження честі та гідності позивача, її професійних якостей і ділової репутації. При цьому вказані протиправні дії носили систематичний, тривалий і навмисний характер та мали на меті схилення позивача до припинення трудових відносин з відповідачем.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що вимоги процесуального закону стосовно належної оцінки доказів судом першої інстанції дотримані не були. Апелянт зазначає, що позивач з 16.09.2013 року працювала на посаді головного спеціаліста (юриста) Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області. 19.01.2016 року у зв`язку з реорганізацією структури призначена на посаду головного спеціаліста (юриста) Управління Укртрансбензпеки у Миколаївській області Держаної служби України з безпеки на транспорті. 17.12.2023 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за угодою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 86 ЗУ «Про державну службу». Між тим, на думку апелянта,  є очевидним, що позивача було звільнено з займаної посади держслужбовця 12.04.2024 року. На це беззаперечно вказує запис № 17 в наявній у справі копії її трудової книжки - тобто на чотири місяці пізніше. Апелянт наголошує, що саме на вказаний період утиски і цькування позивача з боку посадових осіб Укртрансбезпеки набули відвертого демонстративного і цинічного характеру. В результаті цих дій позивач, не витримавши психологічного тиску на неї, була змушена звільнитись з державної установи. Приведене, на думку апелянта,  дає підстави стверджувати, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував дійсних фактичних обставин спору і це привело до неправильного його вирішення. Апелянт зазначає, що суд надає оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження фактів її цькування з боку посадових осіб Укртрансбезпеки. При цьому апелянт зазначає, що суд робить це вибірково, надаючи оцінку тільки певним доказам, залишаючи поза своєю увагою інші докази, що свідчать на користь позивача. Зазначає, що суд проігнорував доводи позивача стосовно обставин, що безпосередньо спонукали позивача до звільнення з займаної посади. Позивач в своєму позові і поясненнях в судовому засіданні вказала, що прагнучі припинення постійних утисків на неї з боку директора Юридичного департаменту 27.03.2023 р., подала на ім`я Голови Державної служби України з безпеки на транспорті офіційну скаргу. Вказує, що конкретно економічний та психологічний тиск на позивача з боку відповідача, що мав наслідком звільнення позивача з державної служби. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ту обставинну, що позивача було позбавлено частини виплат (премії, доплати за інтенсивність праці, які виплачувались іншим держслужбовцям), без будь-якого пояснення причин такого рішення, а виключно - в силу якоїсь суб`єктивної оцінки роботи позивача з боку її керівника, а отже - безпідставно. Вказує, що суд першої інстанції не врахував і обійшов увагою факти приниження професійних якостей та здібностей позивача перед її колегами і створювало стосовно неї напружену, ворожу і образливу атмосферу, виводило позивача із психологічної рівноваги. Апелянт зазначає, що моральна шкода, завдана позивачеві неправомірними діями відповідачів, полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу та ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, яке виразилося у неможливості продовжувати звичний рівень життя, працювати у звичному режимі, забезпечувати сім`ю, оскільки позивач є єдиним утримувачем у своїй родині.
18 вересня 2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 16.09.2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді головного спеціаліста (юриста) Управління Укртрансінспекції   у Миколаївській області, а 19.01.20216 року   у зв`язку з реорганізацією структури призначена на посаду головного спеціаліста (юриста) Управління Укртрансбензпеки у Миколаївській області Держаної служби України з безпеки на транспорті.
12.04.2023 року ОСОБА_1 звільнено з   займаної посади за угодою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 86 ЗУ «Про державну службу» (т. 1 а. с. 17-20).
Під час проходження   державної служби відносно позивачки було порушено та проведено дисциплінарне провадження та наказом № 177-Д від 18.08.2021 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «оголошення догани». Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 400/7146/21 від 18.01.2022 року наказ Держаної служби України з безпеки на транспорті визнано протиправним та скасовано (т. 1 а. с. 21-34).
На виконання рішення суду № 400/7146/21 від 18.01.2022 року Головою Держаної служби України з безпеки на транспорті видано наказ № 51-Д від 05.03.2022 року про скасування наказу № 177-Д від 18.08.2021 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» та в п. 2 цього Наказу зазначено про необхідність проведення перерахунку заробітної плати позивачці за період  з серпня 2021 року по 05.03.3022 року та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яка була виплачена в листопаді 2021 року (т. 1 а. с. 35).
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції  виходив з того, що із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
11.12.2022 набрав чинності  Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», яким доповнено  Кодекс законів про працю України  статтею 2-2, де визначено, що мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.
Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:
створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);
безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);
нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;
нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;
безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);
необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.
Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).
Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.
Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду".
З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у справі є визнання протиправних дій відповідача стосовно мобінгу ОСОБА_1 під час здійснення нею державної служби.
У 2022-2023 роках ОСОБА_3 обіймала посаду головного спеціаліста (юриста) Південного міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті.
На підтвердження доказів, щодо вчинення стосовно неї мобінгу зі сторони керівництва, ОСОБА_4 надає скріншоти переписки в телеграм каналі; розрахункові листи про отримання заробітної плати; скаргу та відповідь на неї керівництва Укртрансбезпеки, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду про скасування наказу про оголошення догани, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що переписка, яка велася в телеграм-каналі, не містить з боку керівника юридичного департаменту загроз, цькування, висміювання ОСОБА_1 як працівника чи як фізичної особи. 
Надаючи оцінку доказам позивача, колегія суддів зазначає, що надана переписка в телеграм каналі, не містить доказів вчинення стосовно позивачки мобінгу, зміст переписки зводиться до ставлення перед підлеглими робочих завдань та контроль щодо їх виконання.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства, вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків не можуть вважатися   мобінгом (цькуванням).
Посилання позивачки на вчинення стосовно неї економічного тиску. колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки надані позивачем листи-розрахунки її заробітної плати містять нарахування та виплату премії, матеріальної допомоги,   оплати відпустки, що спростовує її твердження про те, що їй особисто не доплачували заробітну плату та ставили занижений відсоток на отримання премії. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року було витребувано у Державної служби України з безпеки на транспорті інформацію щодо нарахованої ОСОБА_1 премії, доплат за інтенсивність праці за період з січня 2021 по квітень 2024 року, на виконання вимог ухвали відповідачем надано інформацію, про нарахування позивачці протягом 2021-2023 років доплат у вигляді місячної премії, а також надбавка за інтенсивність праці, зокрема 2021 рік: січень (надбавка за інтенсивність праці 20%, місячна премія 30%); лютий (надбавка за інтенсивність праці 20%, місячна премія 20%); березень (надбавка за інтенсивність праці 20%, місячна премія 20%); квітень (надбавка за інтенсивність праці 30%, місячна премія 20%); травень (надбавка за інтенсивність праці 50%, місячна премія 30%); червень (надбавка за інтенсивність праці 60%, місячна премія 30%); липень (надбавка за інтенсивність праці 60%, місячна премія 30%); серпень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); вересень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); жовтень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); листопад (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); грудень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%);
2022 рік: січень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); лютий (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); березень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); квітень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%); травень (надбавка за інтенсивність праці 270%, місячна премія 30%); червень (надбавка за інтенсивність праці 30%, місячна премія 0%); липень (надбавка за інтенсивність праці 50%, місячна премія 30%); серпень (надбавка за інтенсивність праці 20%, місячна премія 30%); вересень (надбавка за інтенсивність праці 20%, місячна премія 5%); жовтень (надбавка за інтенсивність праці 10%, місячна премія 30%); листопад (надбавка за інтенсивність праці 160%, місячна премія 30%); грудень (надбавка за інтенсивність праці 99%, місячна премія 19%);
2023 рік: січень (надбавка за інтенсивність праці 120%, місячна премія 30%); лютий (надбавка за інтенсивність праці 15, місячна премія 15%); березень (надбавка за інтенсивність праці 13%, місячна премія 5%); квітень (надбавка за інтенсивність праці 0%, місячна премія 0%).
Колегією суддів встановлено, що розмір відповідних стимулюючих виплат відповідачем встановлюється наказом керівника органу державної влади у залежності від особистого внеску державного службовця у загальний результат роботи державного органу, з урахуванням таких критеріїв: якість і складність підготовлених документів; терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовки документів; ініціативність у роботі.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що іншим працівникам премія в даний період виплачувалась   у вищому відсотку. Окрім того, відсутні докази, що позивачем оскаржувалися накази керівника відповідача про перемірювання ОСОБА_1 з причин зменшеного розміру премії.
При цьому, матеріалами справи підтверджено що ОСОБА_5 щомісячно встановлювався розмір премії та надбавки за інтенсивність праці, з огляду на особистий вклад у загальний результат роботи Укртрансбезпеки, зокрема в частині представництва інтересів органу і результати реалізації відповідних завдань, ОСОБА_5 нараховувалися премія і надбавки за інтенсивність. Відповідні виплати здійснювались у залежності від кількості відпрацьованих днів, що підтверджується розрахунковими листами.
Крім цього, позивачці було надано відпустку як одинокій матері, а після подання ОСОБА_6 заяви про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснено відповідну виплату.
Колегія суддів звертає увагу, що директор Юридичного департаменту не вирішує питання щодо призначення та виплати стимулюючих виплат, зокрема відносно працівників, які не перебувають у безпосередньому підпорядкуванні.
Щодо не повернутої премії за місяць, в якому позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а в подальшому цей наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» було скасовано судом, колегія суддів зазначає, що питання   повернення незаконно позбавлених преміальних виплат не оскаржувалось   в межах судової справи № 400/7146/21 про оскарження Наказу про   притягнення до дисциплінарної відповідальності. Оскільки саме прийняття Наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» є наслідком позбавлення премії працівника. 
Колегія суддів звертає увагу, що дії відповідача не можуть бути визнанні судом як мобінг у зв`язку з не нарахуванням сум премії за місяць, в якому позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. В судовому порядку позивач не ставила питання, щодо неправомірного позбавлення її премії у зв`язку з притягненням до дисциплінарної відповідальності.
Що стосується доводів апелянта про перешкоджання директором юридичного департаменту просуванню позивачки по кар`єрному зросту, колегія суддів також вважає їх безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не вчиняла жодних дій щодо переведення її на іншу посаду чи до іншого відділу, письмової   заяви на переведення до юридичного департаменту не подавала, а лише в переписці в телеграм каналі висловила   претензію ОСОБА_7 , чому її досі не перевели до Юридичного Департаменту Укртрансбезпеки.
Колегія суддів зазначає, що задля отримання бажаної посади - переведення до юридичного департаменту Укртрансбезпеки, поведінка позивачки мала бути активною, а саме: позивачці слід було звернутися з відповідною заявою до керівника Укртрансбезпеки, оскільки саме він приймає рішення з кадрових питань. Але, позивачкою суду не надані докази того, що вона зверталася з заявою про її перевід та що їй було відмовлено з надуманих підстав.
Щодо доводів апелянта про звільнення позивачки за угодою сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_8 не наведено жодного факту та доказу, що хтось з керівництва Укртрансбезпеки та/або інші особи пропонував їй звільнитися та/або наполягали на її звільненні, та/або змушували її звільнитися, та/або вимагали написання   від неї зави про звільнення. 
З матеріалів справи вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_4 прийняла самостійно та особисто, під емоційним впливом, який посилився через зникнення   чоловіка на фронті, через постійні обстріли м. Миколаєва, через страхи та особисті страждання, побоювання за своє життя   та дитини, через недооцінення її як працівника.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, що Укртрансбезпекою, як роботодавцем   вчинялися будь які-дії чи бездіяльність яка мала на меті   припинення з позивачем трудових правовідносин, а також наявності у таких діях систематичного та триваючого характеру.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що навіть при встановленні у певних оскаржуваних діях відповідача ознак протиправності, у суду відсутні підстави констатувати, що такі дії містять ознаки мобінгу (цькування), у зв`язку з чим позовні вимоги в зазначеній частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення такої вимоги, оскільки представником позивача не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які понесли негативні зміни у життя позивачки та необґрунтовано її розміру, не конкретизовано порушення її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя.
Матеріли справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання відповідачем моральної шкоди позивачу.
Із урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в цій частині, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26.11.2024 року.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                           А.Г. Федусик