ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7647/24 Справа № 202/7839/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кіблицька Д. А. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Барильської А.П., Єлізаренко І.А.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору іпотеки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору іпотеки припиненим.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 01 серпня 2005 року між АТ "КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHDGF00000124, відповідно до якого банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти на строк до 31 липня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 43660 доларів США.
01 серпня 2005 року між АТ "КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № DNHDGF00000124, яким забезпечувалось виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором № DNHDGF00000124 від 01 серпня 2005 року.
В забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку АТ "КБ "Приватбанк" нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка в свою чергу була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2005 року.
Позивачка вказує, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року по справі № 202/2824/15-ц солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ "КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором на загальну суму 20 782,93 доларів США.
Також, в травні 2022 року АТ "КБ "Приватбанк" звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом у якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у вигляді 3% річних за період 26 березня 2015 року по 11 лютого 2022 року в сумі 5201,30 доларів США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року, яке залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2023 року, позовна заява АТ "КБ "Приватбанк" залишена без задоволення. Окрім іншого, цими рішенням було встановлено, ОСОБА_1 сплатила наступні суми за кредитним договором: квитанція від 30 серпня 2022 року в сумі 7000,00 доларів США; квитанція від 14 вересня 2022 року в сумі 7000,00 доларів США; квитанція від 15 вересня 2022 року в сумі 6782,93 доларів США. Тобто на загальну суму 20 782,93 доларів США.
Тобто, на даний час заборгованість за кредитним договором повністю погашена, інша заборгованість за договором відсутня.
Враховуючи викладене, позивачка просила визнати договір іпотеки припиненим та виключити записи про державну реєстрацію обтяжень та державну реєстрацію іпотеки.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ані кредитним договором, ані діючим законодавством не передбачено, що ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з боржника є підставою для припинення правовідносин сторін за кредитною угодою. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О.О. просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2005 року між АТ "КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHDGF00000124, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти на строк до 31 липня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 43 660 доларів США.
01 серпня 2005 року між АТ "КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № DNHDGF00000124, за яким остання як іпотекодавець надала в іпотеку АТ "КБ "Приватбанк" нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка в свою чергу була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2005 року.
Встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року по справі № 202/2824/15-ц солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ "КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором на загальну суму 20 782,93 доларів США.
Крім того, в травні 2022 року АТ "КБ "Приватбанк" звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у вигляді 3% річних за період 26 березня 2015 року по 11 лютого 2022 року в сумі 5 201,30 доларів США.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року по справі № 202/2051/22, яке залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2023 року, позовна заява АТ "КБ "Приватбанк" залишена без задоволення. 
Вказаним рішенням було встановлено, ОСОБА_1 сплатила наступні суми за кредитним договором: квитанція від 30 серпня 2022 року в сумі 7000,00 доларів США; квитанція від 14 вересня 2022 року в сумі 7000,00 доларів США; квитанція від 15 вересня 2022 року в сумі 6782,93 доларів США. Тобто на загальну суму 20 782,93 доларів США.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка виконала свої зобов`язання за кредитним договором № DNHDGF00000124 від 01 серпня 2005 року, тоді як Банк не вчинив відповідних дій з припинення іпотеки у зв`язку із повним погашенням боргу за основним зобов`язанням, що було його обов`язком, а тому іпотека є припиненою, що є підставою для зняття обтяження з нерухомого майна.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.
Системний аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.
Встановивши вказані обставини справи, зокрема факт повного виконання позивачкою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № DNHDGF00000124 від 01 серпня 2005 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання іпотеки припиненою, що є підставою для зняття обтяження з нерухомого майна.
Доводи апелянта в скарзі про те, що ані кредитним договором, ані діючим законодавством не передбачено, що ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з боржника є підставою для припинення правовідносин сторін за кредитною угодою, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Відповідач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надав належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог.
Крім того, як в суді першої інстанції у відзиві на позов, так і в апеляції АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору не погасила та є наявна заборгованість, проте суму такої заборгованості, і звідки вона виникла, Банк таких доказів не надав ні в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, а тому ці доводи є необґрунтованими. 
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" — залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко