УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 702/1029/23
провадження № 61-15615ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Теплокомуненерго» місті Монастирище до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за спожиті послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Теплокомуененерго» міста Монастирище Черкаської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист прав споживачів,
ВСТАНОВИВ:
15 грудня 2023 року Комунальне підприємство «Теплокомуненерго» міста Монастирище (далі - КП «Теплокомуненерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за спожиті житлово - комунальні послуги у розмірі 39 830,81 грн.
08 лютого 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року поновлено ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк для звернення до суду з заявою про відвід судді. Визнано заяву ОСОБА_1 про відвід судді від 04 жовтня 2024 року необґрунтованою. Заяву про відвід судді Жежер Ю. М. передано до канцелярії суду для визначення судді для розгляду заяви про відвід в порядку, визначеному статті 33 ЦПК України.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року повернуто.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 353 ЦПК України не передбачено можливість апеляційного оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про визнання заяви про відвід судді необґрунтованою, передачу заяви до канцелярії суду для визначення судді для її розгляду по суті. Тому відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції. Колегія суддів роз`яснила скаржнику, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
20 листопада 2024 року через засоби поштового зв`язку  ОСОБА_1 , з пропуском строку на касаційне оскарження, подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
У касаційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивовано тим, що строк на касаційне оскарження пропущений через те, що заявник отримав оскаржену ухвалу 08 листопада 2024 року.
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд на підставі статті 390 ЦПК України поновлює його.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги, оскільки оскаржена ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та суперечить статті 124 Конституції України. Постановлена ухвала Іменем України має самостійне юридичне значення, тому має підлягати оскарженню в апеляційному порядку. Учасники справи мають право на апеляційне оскарження. У разі якщо спірні відносини не врегульовані законом, застосовується аналогія закону або права. Ухвала суду першої інстанції не передбачена статтею 353 ЦПК України, хоч обумовлює правові наслідки. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). 
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Отже, у частині першій статті 353 ЦПК України визначений вичерпний перелік ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 принцип правової визначеності передбачає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки. 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження 
№14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з пунктом «d» статті 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 7 лютого 1995 року для забезпечення того, щоби суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі. Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
Упостанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження 
№ 61-19138сво18) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення».
Упостанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 (провадження 
№ 61-11723сво20) вказано, що «тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Зазначене положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду». 
Ухвала (ухвали) суду першої інстанції про поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду з заявою про відвід судді, визнання заяви про відвід судді необґрунтованою та передання заяви про відвід судді до канцелярії суду для визначення судді для розгляду заяви про відвід в порядку, визначеному статті 33 ЦПК України, відсутня у переліку ухвал, зазначених у частині першій статті 353 ЦПК України. Отже така ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
Тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Черкаського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 702/1029/23.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                       Є. В. Краснощоков
                                                                                                
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко