ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

09 жовтня 2024 року
м. Харків

справа № 635/6582/24
провадження № 22-ц/818/3498/24

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубна Юлія Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2024 року, в складі судді Березовської І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубна Юлія Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та одночасно подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову – задоволено частково.
Забезпечено позов шляхом заборони відчуження нерухомого майна – житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 118720863251).

В апеляційній скарзі  ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що надана позивачем до позовної заяви копія договору купівлі-продажу від 01 липня 2024 року може бути незаконного отримана, оскільки останній не відносить до числа осіб, які могли б отримати у нотаріуса копію цього договору.
Вважає, що позивач може оспорювати законність договору лише при розгляду позовних вимог про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 .
Також зазначає, що у заяві позивачем не наведено будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження будинку буде співмірним із заявленими позовними вимогами, а невжиття саме такого виду забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Крім того вказує, що будинок, відносно якого вжито заходи забезпечення позову, ніяк не пов?язаний зі спором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 .
Вжитий судом захід забезпечення позову є неспівмірним.

ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , подав до апеляційного суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із представництвом ним інтересів військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження №12023221200002665. Вказує, що в ході розслідування виникла необхідність в проведенні слідчих дій 09 жовтня 2024 року у м. Конотоп Сумської області.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки доказів на підтвердження викладених ОСОБА_5 у заяві обставин не надано, зазначені причини неявки поважними не визнаються. 

Крім того, як свідчать матеріали справи довіритель ОСОБА_3 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а саме 23 вересня 2024 року, про що свідчить розписка про вручення судової повістки.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони відчуження вказаного нерухомого майна суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. При цьому, заборона відчуження, як захід забезпечення позову, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13 травня 2019 року у справі №911/1551/18.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Матеріали справи свідчать, що у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубна Ю.В. в якому просив:
визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 травня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Поддубною Ю.В. за реєстровим номером 150, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Із змісту позовної заяви вбачається, що 23 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. та зареєстровано в реєстрі за N?62, згідно умов якого останній отримав у боргу грошові кошти в розмірі 285 000грн. строком до 01 травня 2024 року. Зазначені грошові кошти у встановлений договором строк ОСОБА_2 не повернув. Натомість у подальшому, а саме 17 травня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_3 , за ціною 380 000грн. Цей договір укладено за згодою дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . Позивач вважає вказаний договір купівлі-продажу таким, що вчинений боржником ОСОБА_2 йому на шкоду, оскільки такий правочин фактично направлений на уникнення виконання зобов?язань, що ставить його, як кредитора у гірше становище, а ніж те, яке існувало на час укладання спірного договору позики. На момент укладання договору позики з ОСОБА_2 та отримання останнім грошових коштів, позичальник гарантував, що є фінансово спроможним, і у разі неможливості повернення коштів, має нерухоме майно, за рахунок якого зможе погасити заборгованість. У зв`язку з чим він звернувся до суду з цим позовом.

Таким чином, предметом розгляду у справі є вимоги немайнового характеру, однак спір виник фактично з приводу нерухомого майна, а саме – житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,

Заява обґрунтована тим, що у разі здійснення дій щодо перереєстрації права власності нерухомого майна на користь третіх осіб він не зможе захистити або поновити права в межах цього судового провадження без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.27).

Враховуючи викладене, а також виходячи з принципу співмірності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволенні заяви, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливості та ефективності захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

За таких умов, є доцільним та адекватним в цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення заборони відчуження на це майно, який забезпечить ефективний захист прав позивача.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали, яка постановлена з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2024 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді                                                                                                                 О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова