Справа № 154/947/24 	Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А. 	
Провадження № 22-ц/802/1092/24  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 грудня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Данилюк В. А., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 серпня 2024 року

                                          В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 04 січня 2023 року уклав з відповідачем ОСОБА_4 договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б. І.
Позивач зазначав, що згідно з умовами договору позики він як позикодавець передав у власність відповідачу ОСОБА_4 як позичальникові грошові кошти у розмірі 5 293 973 грн, а останній отримавши від нього грошові кошти у вказаному розмірі, зобов`язувався повернути йому таку ж суму грошових коштів у строк до 01 вересня 2023 року. Однак, відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором позики не виконав, у визначений строк грошові кошти не повернув.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти за договором позики від 04 січня 2023 року у розмірі 5 293 973 грн, інфляційні нарахування у розмірі 171 635 грн 17 коп., 3% річних у розмірі 84 327 грн 89 коп., а всього 5 549 936 грн 06 коп., а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 серпня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 293 973 грн основного боргу за договором позики від 04 січня 2023 року, інфляційні нарахування у розмірі 171 635 грн 17 коп., 3% річних у розмірі 84 327 грн 89 коп., а всього 5 549 936 грн 06 коп. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішенню суду першої інстанції належить змінити в частині розміру заборгованості за договором позики та судових витрат, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 2023 року між позивачем ОСОБА_3 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_4 (позичальник) укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б. І. (а.с.5).
Пунктом 1 договору позики передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 5 293 973 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Відповідно до п. 4.2. договору позики позичальник зобов`язаний повернути позику, а саме 5 293 973 грн до 01 вересня 2023 року.
З умов договору позики від 04 січня 2023 року, укладеного між сторонами по справі, встановлено, що позика є безвідсоткова і передана позикодавцем позичальнику перед укладенням сторонами цього договору. Підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання від позикодавця грошових коштів у розмірі, визначеному у п. 1 цього договору. Підписаний позичальником договір є доказом передачі позики від позикодавця до позичальника.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми 
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовом вказував, що між ним та відповідачем 04 січня 2023 року укладений договір позики, згідно з умовами якого останній отримав від нього у власність грошові кошти та зобов`язався повернути 5 293 973 грн у строк до 01 вересня 2023 року. На підтвердження своїх доводів позивач надав суду письмовий договір позики, підписаний обома сторонами та посвідчений нотаріально.
Встановивши, що відповідач ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти, що підтверджується письмовим, нотаріально посвідченим договором позики від 04 січня 2023 року, а відповідач не надав належних, допустимих доказів на спростування факту передачі йому позикодавцем грошових коштів за цим договором та їх отримання, як і не надав доказів, які б свідчили про повернення позивачу позики чи її частини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення основної суми боргу за договором позики.
Отже, зважаючи на вищенаведені обставини, висновок суду першої інстанції про стягнення основної суми боргу за договором позики від 04 січня 2023 року у розмірі 5 293 973 грн, передбаченої у п. 1 договору позики, є правильним та узгоджується з наведеними нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував тієї обставини, що позивач на підтвердження укладення з ним договору позики не надав копії розписки відповідача, або будь-яких інших доказів, які посвідчують передання позичальнику визначеної суми позикодавцем, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України є безпідставними, оскільки укладення між сторонами письмового, нотаріально посвідченого договору унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику і не потребує на підтвердження факту укладення договору та передачі грошових коштів письмової розписки позичальника.
Водночас колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_4 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат у розмірі у розмірі 171 635 грн 17 коп. та 3% річних у розмірі 84 327 грн 89 коп. за період з 01 вересня 2023 року по 12 березня 2024 року. 
Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX передбачає звільнення позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання згідно з договором кредиту (позики), укладеним банком чи іншим кредитодавцем (позикодавцем). 
Вказаним Законом України «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п. 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Ураховуючи, що з 24 лютого 2022 року на території України введений воєнний стан, який діє і по даний час, тому відповідач як позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні передбачені законом підстави для стягнення з нього на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 171 635 грн 17 коп. та 3% річних у розмірі 84 327 грн 89 коп. за період з 01 вересня 2023 року по 12 березня 2024 року.
Відповідач ОСОБА_4 у доводах апеляційної скарги також вказував на незаконність рішення суду у вказаній частині, а тому з огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга у зазначеній частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, належить в частині визначення розміру заборгованості змінити та стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2023 року у розмірі 5 293 973 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом у цій справі оскаржуване рішення суду змінюється, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. 
З відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені останнім пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 11 553 грн 64 коп., а з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 046 грн 93 коп.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача ОСОБА_4 , на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судових витрат позивачу ОСОБА_3 у розмірі 10 506 грн 71 коп. (11 553 грн 64 коп. - 1 046 грн 93 коп.).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 серпня 2024 року у цій справі в частині розміру заборгованості за договором позики та судового збору змінити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2023 року у розмірі 5 293 973 (п`ять мільйонів двісті дев`яносто три тисячі дев`ятсот сімдесят три) гривні. 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 10 506 (десять тисяч п`ятсот шість) гривень 71 (сімдесят одна) копійка.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: