ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 листопада 2024 року 
м. Київ
 
справа № 756/8947/21
провадження № 61-6421св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 17 жовтня 2023 року у складі судді Митрофанової А. О. та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 рокуу складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1.                 У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визначити місце проживання спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком за місцем його проживання та/або перебування.
2.                 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 грудня 2017 року сторони уклали шлюб, який у подальшому було розірвано, мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що після розірвання шлюбу він сплачує аліменти на утримання дитини та колишньої дружини, проте з квітня 
2021 року син постійно проживає разом із ним та повністю перебуває на його утриманні, так як відповідач не має постійного місця проживання, не зареєстрована на території України, не працює, неодноразово залишала їхню дитину разом зі сторонніми людьми та загалом зникала на два тижні та більше. 
3.                 На обґрунтування підстав визначення місця проживання дитини з батьком, позивач також посилався на те, що він має власну фірму в Катарі і, відповідно, має дохід, що у свою чергу дозволяє винаймати житло та піклуватись про дитину. При цьому, наразі, через малолітній вік сина він не має можливості офіційно працевлаштуватись і чекає можливості на оформлення сина в дитячий садок при мечеті. Оскільки визначення місця проживання сина з батьком вплине на його соціальний статус, надасть можливість позивачу влаштувати сина до дитячого садка та працевлаштуватись офіційно, а також надасть можливість не залежати від матері дитини, місце знаходження якої по декілька тижнів залишається невідомим, ОСОБА_1 змушений був звернутись до суду із вказаним позовом.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
4.                 Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 
2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 03 квітня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.
5.                 Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано будь-яких відомостей про точне місце знаходження та проживання дитини станом на момент розгляду справи, а також будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували створення позивачем необхідних умов для проживання та гармонійного розвитку дитини саме із ним. Заявляючи вимогу про визначення місця проживання сина разом з ним, без вказівки на конкретну адресу, та перебуваючи з сином в Арабській Республіці Єгипет, позивач не надав суду жодного доказу умов середовища перебування дитини за місцем його тривалого перебування в іноземній державі.
6.                 Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано суду жодного доказу матеріального становища позивача, а саме, що він має самостійний регулярний дохід.
7.                 Судами також установлено, що позивач самовільно без узгодження із ОСОБА_2 або рішення суду змінив місце проживання сина та чинив перешкоди матері у зустрічах з ним, водночас матеріали справи не містять доказів, що відповідачка чинила перешкоди батькові у зустрічах з дитиною. Натомість судами встановлено факти неодноразового звернення відповідачки до органів поліції, місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, служби у справах дітей із заявами про неповернення батьком малолітнього сина матері та створення батьком перешкод матері у зустрічах з дитиною, що вказує про конфліктні відносини між батьками.
8.                 Також суди зазначали, що позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини разом з ним без визначення конкретного місця проживання, якого в даний час в межах України у позивача немає.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
9.                 У квітні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Н. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 17 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року.
10.             Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
11.             Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12.             У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Басараб Н. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
13.             Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі у справі № 377/128/18, 
від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, від 21 липня 2021 року у справі 
№ 404/3499/17, від 28 червня 2023 року у справі № 199/2898/22, від 11 грудня 
2023 року у справі № 607/20787/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
14.             Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач, будучи громадянином Арабської Республіки Єгипет, мав на території України постійне місце реєстрації: АДРЕСА_1 , та мав орендоване житло у м. Києві, де створив належні для проживання малолітнього сина умови, які були обстежені за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з актом обстеження умов проживання від 25 травня 
2021 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.
15.             В подальшому ОСОБА_1 з малолітнім сином переїхав до АДРЕСА_1 , де і проживав до 01 березня 2022 року. Після повномасштабного вторгнення на територію України 24 лютого 2022 року  позивач разом зі спільною дитиною сторін 01 березня 2022 року виїхав до своєї країни проживання, оскільки психологічний стан дитини через постійні обстріли Одеської області все погіршувався.
16.             Вказував, що дитина сторін має подвійне громадянство (в тому числі й Арабської Республіки Єгипет), не володіє українською мовою, розмовляє лише на арабській та англійській мовах.
17.             Також вказує, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, без зазначення конкретної адреси, не суперечить усталеним підходам Верховного Суду при вирішенні цієї категорії спорів (за відсутності спору саме про адресу), адже є тотожним визначенню місця проживання дитини за місцем проживання одного з батьків, з ким суд ухвалює рішення про спільне проживання дитини.
18.             Посилання суду на рішення Святошинського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу та стягнення аліментів немає актуального значення, оскільки з  квітня 2021 року син постійно проживає з батьком, відповідачка немає власного житла, навіть орендованого, оскільки з 07 жовтня 2021 року зареєстрована в «Центрі обліку бездомних осіб», який не є місцем проживання, а є закладом соціального захисту, утвореним для виявлення та ведення обліку бездомних осіб.
19.              ОСОБА_2 проживає та працює у Великобританії.
20.             Таким чином, мати дитини немає в Україні ані постійного місця проживання, ані стабільного доходу, не заперечувала того факту, щоб син проживав з батьком, проте заперечує проти позову, при цьому сама не може створити належних умов для дитини.
21.             Сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
22.                   У червні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на підставі належним чином оцінених доказів, і доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
23.                   Зазначає, що в рамках розгляду справи нею було подано довідки про перебування у притулку для жінок, які постраждали від домашнього насильства за ознакою статі Київського міського Центру гендерної рівності; копії витягу про відсутність у неї судимості; копії довідок про неперебування під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та про проходження попереднього психіатричного огляду; копії характеристики з місця роботи та з притулку для жінок, які постраждали від домашнього насильства; копію довідки про заробітну плату та документи, підтверджуючі реєстрацію місця проживання відповідачки на території України.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24.                   Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 11 грудня 2017 року, який було легалізовано в районному сімейному суді суду першої інстанції Вищої Судової Ради Держави Катар за номером 3519/2017.
25.                   Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26.                   Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно статей 126, 133, 135 СК України, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4, про що Київським районним у м. Полтава відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області внесено актовий запис №1010 від 30 серпня 2018 року.
27.                   Згідно з довідкою № 531/2018 про реєстрацію особи громадянина України, наданою Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області, на підставі рішення УДМС України в Полтавській області від 20 вересня 2018 року ОСОБА_4 набув громадянство України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України».
28.                   Згідно з наданої суду копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса), ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Полтава, батьком зазначено громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , матір`ю - громадянку України ОСОБА_2 .
29.                   Зописової та мотивувальної частин рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі №591/4388/20 вбачається, що з моменту припинення між сторонами шлюбних відносин та до ухвалення цього судового рішення малолітня дитина залишалася проживати разом із матір`ю - ОСОБА_2 , даний факт в межах зазначеної цивільної справи ОСОБА_1 не заперечувався.
30.                   Відповідно до копії довідки №09-21/915 від 20 жовтня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Біляївської міської ради Біляївського району Одеської області, громадянин Єгипту - ОСОБА_1 станом на момент складення довідки значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .
31.                   На підтвердження наявності у позивача місця постійного проживання у місті Києві, останнім до позовної заяви було додано копію договору оренди квартири від 25 лютого 2021 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_7 . За умовами указаного договору ОСОБА_1 прийняв у тимчасове користування однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у строк 
з 25 лютого по 25 серпня 2021 року з можливістю продовження за згодою сторін.
32.                   Відповідно до наданої суду копії акту обстеження умов проживання 
від 25 травня 2021 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, головним спеціалістом відділу з питань захисту прав дітей Служби на підставі заяви ОСОБА_1 з метою визначення місця проживання ОСОБА_4 , 2018 року народження, було проведене обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де ОСОБА_4 мешкає на підставі договору оренди від 25 лютого 2021 року, засвідчено, що за умовами проживання вказана квартира складається з однієї кімнати, квартира мебльована за призначенням, в помешканні чисто, охайно. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: в кімнаті, де мешкає батько з дитиною, розташовано велике ліжко, стіл, дитяче ліжечко, шафа-купе з речами та одягом, телевізор, дитячі речі. За цією адресою проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , 2018 року народження.
33.                   Згідно з копією довідки Біляївської районної філії Одеського обласного центру зайнятості №101 від 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 не перебуває на обліку як безробітній та в Біляївській районній філії Одеського обласного центру зайнятості та інших центрах зайнятості України станом на 23 листопада 2020 року.
34.                   27 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Подільського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, де повідомила, що 30 липня 2021 року під час прогулянки із дитиною у торговельному центрі « Ретровіль », що розташований за адресою - м. Київ, пр-т Правди, 47 , вона випадково зустріла свого колишнього чоловіка та батька дитини. Останній попросив віддати йому дитину, як батьку, на деякий період для проведення часу разом. За домовленістю із батьком, він мав повернути сина наступного дня - 31 липня 2021 року. Однак, у вказану дату останній не виходив на зв`язок, а увечері зв`язався з нею за телефоном та повідомив про те, що дитину віддавати їй він не збирається, виховуватиме її сам, а сина вона зможе побачити тільки тоді, коли батько цього захоче.
35.                   Згідно з відповіддю Солом`янського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві відповідачку було повідомлено про реєстрацію її звернення щодо неправомірних дій колишнього чоловіка, який 
31 липня 2021 року забрав їх спільного малолітнього сина. Крім того повідомлено про встановлення обставин проживання ОСОБА_1 в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 28 лютого по 28 липня 2021 року. На час надання відповіді від 21 жовтня 2021 року місце проживання колишнього чоловіка разом з дитиною працівниками поліції установлено не було.
36.                   За інформацією Головного управління Національної поліції України, наведеною в листі від 02 листопада 2021 року № 352аз/125/12/02-2021, 
ОСОБА_2 зверталась 04, 05 квітня 2021 року та 13 жовтня 2021 року на спеціальну лінію «102» з повідомленнями щодо викрадення дитини та просила перевірити дані вивозу дитини за кордон.
37.                   З наданої суду копії відповіді Управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Сумській області від 25 жовтня 
2021 року також вбачається, що у 2020 році ОСОБА_2 декілька разів зверталася до ГУ НП в Сумській області з повідомленнями про те, що її чоловік погрожував забрати у неї дитину, чинив сварки. За результатами реагування працівниками поліції на звернення ОСОБА_2 , остання повідомляла про вичерпання конфліктів.
38.                   Відповідно до наданої суду копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 листопада 2021 року Подільським Управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва, постановленої у справі №758/15265/21 за скаргою ОСОБА_2 та зареєстровано кримінальне провадження за №12021105070002268.
39.                   З копії письмової відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 листопада 2021 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у телефонній розмові з представником батька дитини - Басараб Н. В. , остання повідомила, що ОСОБА_1 разом із дитиною виїхав на постійне місце проживання до Одеської області за адресою своєї реєстрації та він надає ОСОБА_2 сина на спілкування в режимі відеозв`язку.
40.                   Листом Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 
від 07 вересня 2022 року підтверджено, що 15 серпня 2022 року у телефонній бесіді працівника служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації з адвокатом позивача - Басараб Н. В., встановлено, що батько з дитиною мешкають у Арабській Республіці Єгипет.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
41.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
42.             Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
43.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
44.             Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
45.             Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
46.             Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
47.             Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
48.             Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
49.             Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.
50.             Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
51.             Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
52.             Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
53.             У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
54.             Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
55.             Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
56.             Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
57.             Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
58.             Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
59.             Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
60.             Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
61.             Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
62.             У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
63.             При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
64.             Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
65.             Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
66.             Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
67.             При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі 
№ 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
68.             У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
69.             У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів»
70.             У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
71.             У цій справі судами установлено, що з моменту припинення міжсторонами шлюбних відносин малолітня дитина залишалася проживати разом із матір`ю - ОСОБА_2 , що підтверджується як рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі №591/4388/20, так і не заперечувалося ОСОБА_1 у цій справі.
72.             Також судами установлено, що відповідачка не чинила перешкод батькові у зустрічах з дитиною. Водночас, позивач самовільно без узгодження із 
ОСОБА_2 або рішення суду змінив місце проживання сина та чинив перешкоди матері у зустрічах з ним.
73.             Судами встановлено факти неодноразового звернення відповідачки до органів поліції, місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, служби у справах дітей із заявами про неповернення батьком малолітнього сина матері та створення батьком перешкод матері у зустрічах з дитиною, що вказує про конфліктні відносини між батьками.
74.             З огляду на вказане судами правильно зазначено, що між сторонами неодноразово виникали конфлікти та відповідно наразі існує спір щодо місця проживання їх спільної малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого позивач по справі без погодження з матір`ю вивіз на проживання до Арабської Республіки Єгипет, що сторонами не заперечується.
75.             Таким чином, у цій справі встановлено, що позивач самовільно змінив місце проживання дитини та створює матері дитини перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, що порушує права матері на контакти з дитиною та суперечить якнайкращим інтересам дитини, може слугувати втраті зв`язку матері з дитиною.
76.             При цьому судами обґрунтовано враховано, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), вказано, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання, чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні.
77.             Проте, з урахуванням введення воєнного стану в Україні, безпековою ситуацією, суди повинні оцінити не лише умови, які існували за місцем постійного проживання дітей в Україні, але і умови їх середовища за місцем тимчасового, але тривалого перебування, яке може сформувати стале середовище у малолітніх дітей з огляду на те, що перспективи повернення їх до постійного місця проживання в Україні на сьогодні неможливо визначити чи прогнозувати (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 753/17344/19).
78.             З огляду на вказане вище у сукупності, враховуючи, що інтереси дитини при вирішення спорів про визначення місця її проживання та її відібрання переважають над інтересами та бажаннями батьків, а також враховуючи, що заявляючи вимогу про визначення місця проживання сина разом з ним, без вказівки на конкретну адресу та перебуваючи з сином в Арабській Республіці Єгипет, позивач не надав суду жодного доказу умов середовища перебування дитини за місцем його тривалого перебування в іноземній державі, як і не надав жодного доказу свого матеріального становища, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
79.             Доводи касаційної скарги про те, що позивач мав на території України постійне місце реєстрації у с. Біляївка Одеської області та мав орендоване житло у м. Києві, де створив належні для проживання малолітнього сина умови, які були обстежені за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з актом обстеження умов проживання від 25 травня 2021 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, висновків суду не спростовують, оскільки судами установлено, що наразі малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває в Арабській Республіці Єгипет.
80.             Водночас, Верховний Суд зазначає, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 
2021 року в справі  № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)).
81.             Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі у справі 
№ 377/128/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, від 21 липня 
2021 року у справі № 404/3499/17, від 28 червня 2023 року у справі № 199/2898/22, від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
82.             Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
83.             У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
84.             Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
85.             Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.
86.             Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
1.                 Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Басараб Наталії Володимирівни залишити без задоволення.
 
2.                 Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 рокузалишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович