П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
28 листопада  2024 року                                                                                       м. Київ
 
Справа №381/5516/23
Провадження: № 22-ц/824/8713/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Мережко М. В., Нежури В. А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Осіпенко Л. П.,
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,
 
у с т а н о в и в:
 
            У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.
06.02.2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічною позовною заявою про скасування заборгованості по аліментах.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2024 року зустрічну позовну заяву  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Фастівського відділу державної служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, про скасування заборгованості по аліментам повернуто.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції при постановленні ухвали посилався на нерелевантні даним правовідносинами висновки Верховного Суду, окрім того, вважає, що має законне право на звернення до суду із зустрічною позовною заявою, оскільки позови є взаємоповязаними між собою, та задоволення зустрічного позову може виключити задоволення первісного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Вітер С. В. в інтересах ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважав необгрунтованими, оскільки зміст зустрічної позовної заяви фактично зводиться до заперечення проти первісного позову, оскільки єдиною позовною вимогою є відмова у задоволенні первісного позову.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи 30.11.2023 року ОСОБА_2 подала до суду позов до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів  (т.1, а. с.1-33).
Ухвалою від  14.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження у судовому засіданні без виклику сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі  (т. 1, а. с.45-46).
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення ОСОБА_1 отримав ухвалу про відкриття провадження 29.12.2023 року (т. 1, а. с. 49). 
Ухвалою суду від 30.01.2024 року постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 104 - 105).
06.02.2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , Фастівського відділу державної служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, про скасування заборгованості по аліментах. (т. 2, а. с.202-259).
Постановляючи ухвалу про повернення позову, суд першої інстанції виходив з того, що об`єднання даних позовів в одне провадження та їх спільний розгляд є недоцільним, оскільки позови містять різний зміст вимог, обставин, які підлягають доказуванню, а задоволення первісного позову не може повністю виключити задоволення зустрічного позову, оскільки правовідносин є різними, а отже їх спільний розгляд може ускладнити вирішення справи.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ч.ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України передбачено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Колегія суддів відмічає, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17. 
Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України «Відповідальність за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину», у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Аналіз вищевказаних правових норм свідчить про те, що звільнення або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами безумовно впливає на розмір пені за прострочення сплати аліментів. Отже ці позовні вимоги є взаємопов`язаними і спільний їх розгляд є доцільним, проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (яка на час апеляційого перегляду справи досягла повноліття).
Колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають право подати зустрічний позов, оскільки ОСОБА_1 є особою, якій в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів є боржником, якому нараховано заборгованість по аліментам на утримання ОСОБА_3 , яка в свою чергу у відповідності до ст. 179 СК України є власником аліментних коштів, стягнутих з ОСОБА_1 на її утримання, окрім того, досягла віку, в якому має право на самостійне отримання та розпорядження аліментними коштами. 
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Отже, надмірно формалізоване тлумачення судом процесуальних норм позбавило позивачів права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, рішення «Мірагаль Ecкoлaнo та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року, рішення у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (Заява № 24003/07)).
З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції при застосуванні норм процесуального права у даній справі.
Згідно вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2024 року скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                         М. В. Мережко

 
                                                                                                                        В. А. Нежура