Справа № 466/4218/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/2381/24                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Провадження № 22-ц/811/2382/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        14 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Ковальчука Ю.П.;
адвоката Савчук Н.В. - представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 червня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів: Шевченківська районна адміністрація, як орган опіки та піклування; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Настасяк Олена Віталіївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміну черговості одержання права на спадкування за законом.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач в період з 2011 року до березня 2021 року проживав однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу із  ОСОБА_6 за адресою:  АДРЕСА_1 , з якою вони ІНФОРМАЦІЯ_1 оформили церковний шлюб у Парафії Архистратига Михаїла Львівської Митрополії УГКУ.
ІНФОРМАЦІЯ_2  у позивача та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_4 .
Зазначалося, що під час спільного проживання позивач та ОСОБА_6 були пов`язані спільним побутом, мали спільні доходи і витрати та вели спільне господарство. Однак, починаючи з 2018 року ОСОБА_6 почала зловживати алкогольними напоями, внаслідок чого її син від першого шлюбу, відповідач ОСОБА_1 , перейшов проживати до бабці по татовій лінії, яка стала його фактичним опікуном. 
Стверджувалося, що ОСОБА_6 неодноразово відмовлялася від наполягань позивача щодо лікування її алкогольної залежності, стверджуючи про відсутність у неї такої залежності. Відтак, з 2018 року позивач змушений був не лише матеріально утримувати їх сім`ю, але через безпорадний стан ОСОБА_6 вести домашнє господарство, готувати їжу, доглядати та виховувати їхнього спільного сина. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
Спадкоємцями до майна померлої стали: позивач ОСОБА_3 , син від першого шлюбу - відповідач ОСОБА_1 , спільний з позивачем син – відповідач ОСОБА_4 
05.03.2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Настасяк Олени Віталіївни в інтересах сина з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_6 , на підставі якої і було відкрито спадкову справу №5/2021.
22.03.2021 року позивач повторно звернувся до згаданого приватного нотаріуса з заявою про прийняття ним спадщини за законом після смерті дружини ОСОБА_6 , однак 01.04.2021 року листом за №13/02-14 приватний нотаріус повідомила, що подана заява зареєстрована та долучена до спадкової справи №5/2021. Крім цього, нотаріус роз`яснила, що заявнику необхідно надати відповідні документи, що підтверджують факт родинних відносин з спадкодавцем, а у випадку їх відсутності рекомендувала звернутися до суду для встановлення прав на спадкування.
З врахуванням наведених обставин позивач просив встановити факт проживання його та ОСОБА_6  однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2011 року по березень 2021 року та надати йому право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкоємцями за законом першої черги:  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_5 (том 1, а.с. 3-6; том 2, а.с. 43).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 10 червня 2024 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання  ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у період з грудня 2011року по день смерті, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Надано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (том 2, а.с. 180-189).

20 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 подала до суду Заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у якій просила стягнути з позивача на користь згаданого відповідача 33 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу (том 2, а.с. 195-196).
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року у задоволенні вищезгаданої заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу було відмовлено (том 2, а.с. 206-208). 

Вищезгадані судові рішення оскаржила представник відповідача ОСОБА_1 .
Апелянт просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з позивача на користь апелянта 33 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії розгляду справи судом першої інстанції, а також понесені апелянтом судові витрати на стадії апеляційного розгляду справи, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту його проживання зі ОСОБА_6 у період з грудня 2011 року по день смерті останньої (02.03.2021 року) однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так само, як не доведено наявності усіх умов, які передбачені частиною 2 статті 1259 ЦК України, сукупність яких необхідна на одержання права на спадкування разом із відповідачами, як спадкоємцями ОСОБА_6 першої черги за законом (том 2, а.с. 214-231). 

Позивач і його представник, будучи своєчасно (22.08.2024 року) належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду справи (том 3, а.с. 15-18, 29-32), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи – на підставі наявних у ній даних та доказів. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що 29.06.2013 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали церковний шлюб (том 1, а.с. 8) і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, ОСОБА_4 (том 1, а.с. 9): апелянтом наведені обставини не заперечуються та не оспорюються.

На твердження позивача, він ще у 2011 році почав спільно проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла (том 1, а.с. 20) і після її смерті позивач разом з малолітнім сином залишився проживати у вищезгаданій квартирі, де і проживає до цього часу, а їхній малолітній син ОСОБА_7 у цій квартирі є і зареєстрованим з моменту свого народження (том 1, а.с. 19).
Крім цього, матеріалами стверджується, що малолітній ОСОБА_7 навчається у середній школі № 100 міста Львова, тобто – за місцем свого проживання, до якої приводить і з якої його забирає батько (позивач ОСОБА_3 ), який приділяє увагу навчанню сина, цікавиться його успішністю, відвідує батьківські збори (том 1, а.с. 88).
Вищенаведені обставини апелянтом не оспорюються та належними і допустимими доказами не спростовані.
За вищенаведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність позивачем факту його проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2011 року по день її смерті, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_3 , і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Задоволення позовної вимоги про надання позивачу права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 разом із спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд мотивував тим, що ОСОБА_6 тривалий час зловживала алкогольними напоями, через що не працювала і не мала доходів, а тому позивач з 2018 року був змушений не лише матеріально утримувати їхню сім`ю, але і через безпорадний стан своєї дружини ОСОБА_6 , яка систематично була в стані алкогольного сп`яніння, вести домашнє господарство, готувати їжу, доглядати та виховувати їх спільного сина, а тому є наявними правові підстави для застосування ст. 1259 ЦК України.
Колегія суддів вищенаведені висновки вважає такими, що зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 1259 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Виходячи зі змісту вище зазначеної норми матеріального права, саме сторона позивача повинна довести факт надання нею допомоги спадкодавцеві ( ОСОБА_6 ), так само, як і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України повинен встановити зазначені факти.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

       Спадкодавець ОСОБА_6 померла у віці 40 років (том 1, а.с. 20), а відтак такий фактор, як похилий вік, є відсутнім.
       У матеріалах справи відсутні докази про отримання ОСОБА_6 каліцтва, визнання її особою з інвалідністю або про її перебування на стаціонарному лікуванні (реабілітації тощо).
       У матеріалах справи також відсутні докази, які можна було б визнати належними та допустимими, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 тривалий час перебувала саме у безпорадному стані, оскільки стан сильного алкогольного сп`яніння не може бути визнаним безпорадним станом в контексті частини 2 статті 1259 ЦК України.
За вищенаведених обставин у їх сукупності правові підстави для застосування до спірних правовідносин частини 2 ст. 1259 ЦК України є відсутніми, а тому рішення суду в частині вирішення позовної вимоги про надання позивачу права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 разом із спадкоємцями за законом першої черги підлягає скасуванню – з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Як вбачається з мотивувальної частини додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року, яке також оскаржується представником відповідача ОСОБА_1 , відмова у задоволенні заяви згаданого представник про стягнення витрат на професійну правничу допомогу мотивована тим, що позов ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, в тому числі – і на професійну правничу допомогу.
За змістом частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, оскільки суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи прийшов до висновку про те, що частина позовних вимог ОСОБА_3 до задоволення не підлягає, то колегія суддів вважає за необхідне змінити і розподіл судових витрат між згаданим позивачем та апелянтом, виходячи з наступного.
ЦПК України встановлено, що: 
-        судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);
-        витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);
-        розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137);
-        суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
-        обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137); 
-        судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо) (частини 1, 2 та 8 статті 141). 

За подачу апеляційної скарги апелянтом сплачено 2 724 грн. судового збору (том 2, а.с. 248).
Суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги прийшов до висновку про те, що ця скарга підлягає до задоволення лише частково, а саме: в частині лише однієї з двох заявлених позовних вимог.
Відтак, з позивача підлягає до стягнення на користь апелянта 1 362 грн. (50 % від 2 724 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги).

До суду першої інстанції представником відповідача (апелянта) було подано заяву про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 33 000, а також Договір про надання правової допомоги та Акт виконаних робіт, у якому наведено розрахунок цих витрат, а саме: 11 годин роботи х 3 000 грн. вартість однієї години (том 2, а.с. 195-198).
Сторона позивача не подала до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК) та/або своїх доводівпро неспівмірність заявлених відповідачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу (частина 6 статті 137 ЦПК). 

Для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).
Матеріалами справи стверджується, що представник апелянта приймала особисту участь у судових засіданнях в суді першої інстанції та готувала процесуальні документи, перелік яких (судових засідань та документів) наведено у Акті виконаних робіт від 11.06.2024 року (том 2, а.с. 198).
Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

У самому тексті Договору про надання правничої допомоги від 21.07.2021 року відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається, що правова допомога, передбачена цим Договором, оплачується відповідно до актів виконаних робіт.
Відтак, колегія суддів констатує, що на момент укладення вищезгаданого Договору від 21.07.2021 року домовленість між адвокатом та його клієнтом, відповідачем ОСОБА_1 , щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару була відсутня, а тому суд вважає за необхідне зменшити заявлені до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.
Колегія суддів погоджується з тим, що з урахуванням складності даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), останнім було витрачено на надання послуг відповідачу 11 годин, які зазначені у Акті виконаних робіт (том 2, а.с. 198).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на те, що ціна послуг, які надаються адвокатом, не була узгодженою між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, а також з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги все ж таки підлягають до часткового задоволення, то колегія суддів приходить до висновку про те, що з урахуванням критерію розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу для розрахунку цих витрат слід застосувати вартість 1 (однієї) години роботи адвоката у розмірі 1 000 грн., а відтак - частково задовольнити заяву представника відповідача про відшкодування цих витрат відповідачу, а саме - у розмірі 11 000 грн. (1 000 грн./1 год. х 11 год.).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 червня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 червня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про надання позивачу ОСОБА_3  права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , 1980 року народження, яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкоємцями за законом першої черги ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_5 скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволення цієї позовної вимоги.

В решті рішенняШевченківського районного суду міста Львова від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року – скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11 000 (одинадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн. 00 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено (у зв`язку з службовим відрядженням одного з членів колегії суддів) 01 листопада 2024 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.