УХВАЛА
 
16 жовтня 2024 року                   
м. Київ
 
справа № 216/1664/22
провадження № 61-13671ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                   Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» про зобов`язання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки та відшкодування моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,                        в якому з урахуванням уточнень просив: 
визнати наказ ПП «Промсільгоспкомплект» від 22 лютого 2022 року про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін незаконним;
зобов`язати ПП «Промсільгоспкомплект» звільнити ОСОБА_1 з дати остаточного фактичного розрахунку, після рішення суду у цій справі на підставі пункту 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору та здійснити відповідний запис у трудову книжку; 
стягнути з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 невиплачену  заробітну плату за період з 15 листопада 2021 року по 22 лютого 2022 року включно;
стягнути з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 15 листопада                2021 року по 22 лютого 2022 року;
стягнути з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку;
стягнути з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку;
стягнути з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 6 500,00 грн;
стягнути з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 витрати позивача на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн та інші витрати, пов`язані з цією справою (поштові витрати, витрати по отриманню документів в банку, інше) в розмірі 215,60 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 29 березня 2024 року залишено без мін.
08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 29 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року в указаній вище справі. 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі                № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                            в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року справу № 216/1664/22 визнано малозначною.                                  
Предметом позову у цій справі є вимоги про зобов`язання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки та відшкодування моральної шкоди у розмірі 6 500,00 грн. 
Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2024 року не перевищує                             двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                 (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн), справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду з цього питання. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом зібраних у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань. 
Також, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,                          оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки                          це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи,                    учасником якої вона є.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб                         (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» про зобов`язання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки та відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                           І. В. Литвиненко