ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року 
м. Київ
справа № 560/9507/23
адміністративне провадження № К/990/17221/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю. та Єзерова А.А., розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №560/9507/23
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 
про визнання протиправною та скасування постанови,
за касаційною скаргою Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року (ухвалене суддею-доповідачем Козачок І.С.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Сапальової Т.В., суддів: Капустинського М.М. Ватаманюка Р.В.),
У С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
1.          У червні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі- Управління Держпраці, відповідач, скаржник), в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ЦЗ-48/ХМ/а-2 від 02 травня 2023 року у розмірі 67000,00 грн.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що накладення штрафу за порушення, передбачене абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України на підставі акта про результати фактичної перевірки, здійсненої податковим органом, проте без проведення відповідного заходу державного нагляду (контролю) безпосередньо відповідачем, є незаконним. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3.          Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року, позов ФОП ОСОБА_1 задоволено.
4.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджують обставини, викладені в акті №1477/02-01-24-06/3062319111 від 13 лютого 2023 року. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
5.          Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, Центрально-західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
6.          На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок №509).
7.          На цій підставі скаржник наводить висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20 та від 21 квітня 2021 року у справі №260/586/20, у яких зазначено, що акт перевірки територіального органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу. У разі наявності акта ДПС немає необхідності в проведенні органами Держпраці додаткових заходів державного нагляду (контролю). Положення частини 8 статті 265 КЗпП України не забороняють накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, як це передбачено Порядком №509.
8.          Крім того, Управління Держпраці також звертає увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №560/3981/23, зазначено, що: у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, а також надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці наділене повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.
9.          Також відповідач наголошує на необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про те, що вчинення ФОП ОСОБА_1 правопорушення (використання праці ОСОБА_2 без  належного оформлення у відповідності до вимог трудового законодавства) не доведено належними, допустимими та достатніми доказами. 
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
10.          Касаційна скарга надійшла до Суду 02 травня 2024 року.
11.          Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 560/9507/23 витребувано адміністративну справу та запропоновано учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
12.          Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 09 жовтня 2024 року.
13.          При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було. 
Позиція інших учасників справи
14.          Від позивача 30 травня 2024 року надійшов відзив на касаційну скаргу Управління Держпраці, де ФОП ОСОБА_1 вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій в повній мірі враховано висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач у касаційній скарзі.
15.          Крім того, позивач наголошує, що згідно наказу про прийняття на роботу ОСОБА_2 №    12-к/тр від 12 серпня 2022 року, останній прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_3 . Вказане спростовує, що ОСОБА_2 працював і в ФОП ОСОБА_3 , і в ФОП ОСОБА_1 одночасно, оскільки зазначене, на його думку, фізично неможливо.
16.          На підставі вищевикладеного, ФОП ОСОБА_1 стверджує про необґрунтованість касаційної скарги та про необхідність відмови у її задоволенні.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
17.          Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що 13 лютого 2023 року посадовими особами ГУ ДПС в Хмельницькій області під час проведення фактичної перевірки ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 встановлено використання праці найманих працівників - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , без укладання з ними трудових угод. За результатами перевірки складений акт №1477/02-01-24-06/ НОМЕР_1 від 13 лютого 2023 року, у якому відображене порушення позивачем  статей 2, 3, 21, 24 Кодексу законів про працю України та вимог Порядку повідомлення Державної податкової служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу/ укладання контракту", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2015 № 413 (далі - постанова КМУ №    413).
18.          Відповідно до наданих письмових пояснень ОСОБА_2 , він працює з липня 2023 у ФОП ОСОБА_1 , графік роботи 3 дні через 3 дні. Згідно з поясненнями ОСОБА_4 з 16 січня 2023 року по 05 березня 2023 року вона проходить практику за вказаним місцем господарської діяльності.
19.          Не погоджуючись з актом перевірки, представник позивача подав заперечення на акт, до якого були надані додаткові документи. У запереченнях на акт перевірки зазначено, що ОСОБА_2 перебуває у оформлених трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 з серпня 2022 року, працює на посаді кухаря.
20.          У відповіді на заперечення від 08 березня 2023 року ГУ ДПС у Хмельницькій області зазначило, що факт використання неоформленого найманого працівника ОСОБА_4 спростовується, оскільки вона рахується практикантом у ФОП ОСОБА_3 згідно з наданою угодою № 37 від 01 грудня 2022 року. Висновки акта фактичної перевірки щодо використання праці неоформленого працівника ОСОБА_2 є такими, що підтверджені та відповідають вимогам законодавства України.
21.          02 травня 2023 на підставі зазначеного акта фактичної перевірки, складеного ГУ ДПС у Хмельницькій області, начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці винесено постанову від 02 травня 2023 року за №43-48/ХМ/а-2 про накладення штрафу у розмірі 67    000 грн на ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
22.          Позивач, вважаючи вказану постанову протиправною, звернувся з позовом до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
23.          Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
24.          Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
25.          Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
26.          Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме - бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
27.          Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.
28.          Задовольняючи позовні вимоги про скасування спірної постанови відповідача, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази допуску позивачем до роботи ОСОБА_2 без оформлення з ним трудового договору, тому дійшли висновку про те, що позивача безпідставно притягнуто до відповідальності відповідно до положень частини другої статті 265 КЗпП України.
29.          Звертаючись до суду з касаційною скаргою, скаржник стверджує про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо недоведеності вчиненого позивачем порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Крім того у касаційній скарзі Держпраці вказує, що акт перевірки територіального органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу.
30.          Надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій та доводам касаційної скарги щодо необґрунтованості таких висновків, колегія суддів зазначає таке.
31.          Відповідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
32.          Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
33.          Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
34.          Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
35.          У той же час, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
36.          Згідно з приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
37.          Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
38.          Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі Положення № 96).
39.          Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
40.          За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
41.          Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
42.          Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.
43.          Оцінюючи твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20 та від 21 квітня 2021 року у справі №260/586/20, у яких зазначено, що акт перевірки територіального органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу, колегія суддів вказує таке.
44.          Згідно із частиною другою статті 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
45.          Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України.
46.          За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України (далі - ПК України), якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
47.          Висновки, щодо застосування зазначених положень, а також стосовно того, що акт перевірки є документом, що підтверджує факт її проведення, викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі №260/586/20, про що правильно вказав відповідач у касаційній скарзі.
48.          Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
49.          Тому Суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання роботодавцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.
50.          Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
51.          Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення № 96, яке процитовано судом вище.
52.          Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
53.          На цій підставі, Суд зазначає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки і надання останнього Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.
54.          При цьому розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, прямо визначені у нормах статті 265 КЗпП України.
55.          Позиція Верховного Суду стосовно застосування зазначеної статті КЗпП сформована, зокрема, у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 804/9077/16, від 04 вересня 2020 року у справі № 824/601/18-а, від 13 квітня 2023 року у справі № 160/19160/21, від 23 червня 2023 року у справі № 160/1649/22, від 23 червня 2023 року у справі № 300/377/22, від 19 жовтня 2023 року у справі № 420/1011/20 та від 20 грудня 2023 року у справі № 480/1815/22.
56.          Окрему увагу, в контексті доводів касаційної скарги стосовно протиправного, на думку скаржника, застосування судами попередніх інстанцій Порядку №    509 у редакції до внесення в неї змін Порядком №    823, Суд звертає на те, що підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування викладено у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).
57.          За приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
58.          Позиція Верховного Суду стосовно застосування зазначеної статті КАС України сформована, зокрема, у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 817/996/16 та від 19 січня 2023 року у справі № 640/10685/21.
59.          Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у разі суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. 
60.          Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17 і відступу від такого правозастосування не здійснювалось.
61.          Крім того, Суд зауважує, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акта, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки ці повноваження належать вказаним суб`єктам відповідно до закону.
62.          З огляду на це, Суд констатує, що можливість накладення штрафу за порушення вимог законодавства про працю на підставі акта перевірки передбачена законом.
63.          Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, і колегія суддів не вбачає наявності правових підстав для відступу від неї.
64.          Увалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій, серед іншого, здійснили аналіз положень статті 265 КЗпП України та ПК України та, дотримуючись вищезазначених висновків Верховного Суду, вказали, що акт перевірки, складений територіальним органом ДПС, під час якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України.
65.          На цій підставі, оцінюючи доводи касаційної скарги стосовно неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20 та від 21 квітня 2021 року у справі №260/586/20, від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість та безпідставність.
66.          Водночас стосовно виявлених порушень та правомірності дій відповідача щодо накладення на позивача штрафу, Суд вказує на таке.
67.          Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
68.          Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
69.          Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
70.          Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
71.          Згідно із частинами першою-четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
-          при організованому наборі працівників;
-          при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
-          при укладенні контракту;
-          у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
-          при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
-          при укладенні трудового договору з фізичною особою;
-          при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;
-          при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;
-          в інших випадках, передбачених законодавством України.
72.          При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
73.          При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.
74.          Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
75.          Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
76.          Абзацом першим Порядку № 413 установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.
77.          Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
78.          Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 815/5427/17, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, у справі № 1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а, від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18, від 27 червня 2024 року у справі №380/761/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 460/13803/21.
79.          Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
80.          Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
81.          Верховний Суд у постанові від 23 червня 2023 року у справі № 160/1649/22, аналізуючи положення статей 21, 24 та 265 КЗпП України у правовідносинах щодо накладення штрафу за порушення законодавства про працю, дійшов наступних висновків:
-          право на працю може бути реалізовано особою шляхом укладення трудового договору або цивільно-правового договору про працю. Обрання конкретного способу реалізації права на працю залежить не від волі осіб (особи, яка бажає реалізувати вказане право, та особи, яка має потребу у використанні праці/послуг іншої особи), а від характеру правовідносин, які виникли між його учасниками. Зокрема, якщо правовідносини мають ознаки трудових, то саме на роботодавця покладається обов`язок належного оформлення трудових відносин. У зв`язку із цим, посилання роботодавців у такій ситуації на те, що сам працівник наполягав на укладенні цивільного-правового договору, є нікчемним та не звільняє роботодавця від відповідальності, визначеної законом;
-          трудовий договір це угода між працівником і роботодавцем, який укладається, як правило, у письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) та інші документи, передбачені законодавством, а роботодавець після укладення такого договору зобов`язаний видати наказ чи розпорядженням про прийняття працівника на роботу та повідомити територіальний орган Державної податкової служби за місцем обліку його як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до Постанови №413 до початку роботи найманого працівника;
-          державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному законодавством, такий орган за наслідками державного контролю має право, зокрема, вживати заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за конкретні правопорушення у розмірах та порядку, визначених законом.
-          притягнення роботодавця до відповідальності за порушення імперативних вимог статті 24 КЗпП України, а саме, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, відбувається відповідно до абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України шляхом накладення штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
82.          Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, в акті фактичної перевірки №1477/02-01-24-06/ НОМЕР_1 від 13 лютого 2023 року зазначено про допущення ФОП ОСОБА_1 працівника ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору. На підставі зазначеного акта начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці винесено постанову від 02 травня 2023 року №43-48/ХМ/а-2 про накладення на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю та зайнятість населення штрафу у розмірі 67    000 грн.
При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 здійснюють аналогічну діяльність в сфері послуг ресторанів, мобільного харчування за однією і тією ж адресою.
83.          З метою обґрунтування помилковості складеного за наслідками проведеної перевірки акта, позивачем надано Головному Управлінню ДПС у Хмельницькій області документи, які підтверджують факт працевлаштування працівника ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_3 , а саме: наказ про прийняття на роботу від 12 серпня 2022 року №12-к/тр ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 на посаду кухаря; трудовий договір, укладений 15 серпня 2022 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Крім того, відповідачу були надані докази, що ФОП ОСОБА_3 направляла на адресу податкового органу повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу/укладання контракту.
84.          Таким чином, Суд, з огляду на вказані обставини, зауважує, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність факту перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , зокрема щодо виконання робіт з відома, за дорученням і в його інтересах та отримання заробітної плати від позивача. 
85.          Як було зазначено Судом вище, необхідною умовою для накладення штрафу на юридичних та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, є докази фактичного допуску працівника до роботи без оформлення з ним трудового договору (контракту).
86.          Водночас як правильно було зазначено судами попередніх інстанцій на підставі встановлених обставин справи, відповідачем не доведено достатніми, належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_2 , який згідно наданих позивачем документів перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 , одночасно перебував у трудових відносинах з позивачем, без їх належного оформлення. 
87.          Таким чином, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що спірна постанова Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №    ЦЗ-48/ХМ/а-2 від 02 травня 2023 про накладання на ФОП ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення є протиправною та підлягає скасуванню.
88.          На цій підставі Суд зауважує, що доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а також щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20 та від 21 квітня 2021 року у справі №260/586/20, не знайшли свого підтвердження.
89.          Крім того, мотиви касаційної скарги аналогічні доводам, наведеним відповідачем під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій, і зводяться, головним чином, до незгоди з оцінкою судами обставин справи. При цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, скаржником не зазначено. Тобто, фактично відповідач у касаційній скарзі просить Суд здійснити переоцінку та/або додаткову перевірку доказів стосовно встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справі, що, у відповідності до положень статті 341 КАС України, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
90.          Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2024 року у справі №400/10840/21 вказав, що Верховний Суд є судом права, а не судом факту, в силу статті 341 КАС України перевіряє правильність застосування судами першої та/чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин, тому не може переоцінювати докази та встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини.
91.          Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
92.          Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
93.          Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Висновки щодо розподілу судових витрат
94.          Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя -доповідач                                                                                          Я.О. Берназюк
Судді                                                                                                               А.Ю. Бучик
                                                                                                                        А.А. Єзеров