ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8221/24 Справа № 203/2925/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року                                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Барильської А.П., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Тетяна Максимівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, про витребування майна із незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

       У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору — ПН ДМНО ОСОБА_4 , ПН ДМНО ОСОБА_5 , про витребування майна із незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи його тим, що  квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2009 року та він є єдиним належним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка склала заповіт на все належне їй майно, та рішеннями судів, які набрали законної сили, було встановлено преюдиційні факти, що мають значення для вирішення справи, та спірна квартира була витребувана у ОСОБА_3 . 
       Зазначав, що ОСОБА_3 була достеменно обізнана про наявність ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року щодо заборони відчуження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , у справі №203/4534/16-ц, проте свідомо відчужила квартиру, всупереч нормам чинного законодавства, на користь ОСОБА_1 . 
       Посилаючись на те, що він не має можливості реалізувати своє право щодо оформлення документів на спадщину шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину у позасудовому порядку, просив суд ухвалити рішення, яким витребувати квартиру АДРЕСА_1 , від ОСОБА_1 на його користь як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_6 ; визнати за ним право власності у порядку спадкування на квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_3 .
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
       З таким рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_1 та звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що для ОСОБА_3 фактично були створені умови для безперешкодного відчуження спірної квартири саме на момент укладання договору-купівлі продажу. Жодних обставин, які б свідчили про відсутність у продавця права на відчуження майна, не було. Вона є добросовісним власником та вказане рішення порушує її права та не узгоджується із положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
       27 серпня 2024 року позивач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вказує про те, що ОСОБА_3 достеменно знала, що в неї відсутнє право власності на квартиру, а отже і право на її відчуження. На його, думку ОСОБА_1 також була обізнана про наявність відкритого у Верховному Суді провадженні. Саме він є законним власником спірної квартири та жодних прав ОСОБА_1 він не порушує. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги банку.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Постановою ПН ДМНО ОСОБА_5 від 23 липня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії було встановлено, що у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи та наявна державна реєстрація за іншою особою на предмет спадщини, яким зі слів спадкодавця, є квартира, розташована у АДРЕСА_3 , та постановлено відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на майно ОСОБА_6 .
       За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності, приватної форми, на спірну квартиру АДРЕСА_4 , було зареєстроване 14 червня 2004 року за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, реєстр №1-956, 23 березня 2000 року, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_7 ; 02 березня 2005 року за ОСОБА_8 на підставі договору дарування, ВВТ №752803, реєстр №1-6988, 24 грудня 2004 року, посвідчений П`ятою ДДНК; 13 листопада 2009 року за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, ВМО №168072, реєстр-2428, 14 жовтня 2009 року, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_9 ; 18 червня 2014 року за ОСОБА_10 на підставі договору дарування, серія та номер: 2576, виданого 18 червня 2014 року, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_11 ; 28 вересня 2016 року за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1839, виданий 28 вересня 2016 року, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_12 ; 06 червня 2019 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 4404, виданий 06 червня 2019 року, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_4 .
       Вказане вище підтверджується копіями: договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира, розташована у АДРЕСА_3 , посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_4 , за реєстровим номером №4404; договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_10 (продавець) відчужувана квартира належить продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого 18 червня 2014 року ПН ДМНО ОСОБА_11 , за реєстровим номером №2576, та ОСОБА_3 , предметом якого є квартира, розташована у АДРЕСА_3 , посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_12 , за реєстровим номером №1839.
       За відомостями щодо наявності, зокрема, обтяжень вказаного вище нерухомого майна, зареєстровано: 19 грудня 2016 року – арешт нерухомого майна, майно ОСОБА_10 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 53138254, виданий 16 грудня 2016 року, державний виконавець Кіровського ВДВС м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Кузема Я.Г.; 28 березеня 2019 року – постанова про зняття арешту з майна боржника, серія та номер: 53138254, виданий 28 березня 2019 року, видавник: Центральний ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, державний виконавець Кіровського ВДВС м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Кузема Я.Г.; 31 серпня 2021 року – заборона на нерухоме майно в інтересах ОСОБА_2 , майно ОСОБА_1 , на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у справі №203/2925/21, провадження №2-з/0203/128/2021, виданого 12 серпня 2021 року, рішення державного реєстратора Письменникової Г.В. Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 31 серпня 2021 року №60088151; 16 вересня 2021 року – арешт нерухомого майна в інтересах ОСОБА_2 , майно ОСОБА_1 , на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у справі №203/2925/21, провадження №2-з/0203/128/2021, виданого 12 серпня 2021 року, постанова ОСОБА_13 , Центральний ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), 16 вересня 2021 року, рішення №60393244.
       За відомостями з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03 червня 2019 року, ОСОБА_6 з 06 лютого 2001 року була зареєстрована у АДРЕСА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була знята з реєстрації – 02 березня 2017 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказана як уповноважений незареєстрований власник, станом на 03 червня 2019 року.
       Станом на 06 червня 2019 року власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 . Її чоловік ОСОБА_14 надав нотаріально посвідчену письмову згоду від 06 червня 2019 року дружині на укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Вона є матір`ю двох малолітніх дітей ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані у АДРЕСА_3 .
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року, справа №203/4534/16, було задоволено заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову до ОСОБА_17 , ОСОБА_10 ,, третя особа – ПН ДМНО ОСОБА_11 , про визнання договору недійсним та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 на підставі договору дарування №2576 від 18 червня 2014 року, виданого ПН ДМНО ОСОБА_11 .
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року, справа №203/4534/16, позов ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_6 , до ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , треті особи – ПН ДМНО ОСОБА_11 , ПН ДМНО ОСОБА_12 , про визнання недійсними довіреності, договору дарування та договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом було задоволено частково; визнано недійсним договір дарування квартири від 18 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_17 , та ОСОБА_10 , посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_11 , зареєстрований у реєстрі за №2576; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру; у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом – відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.        
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, справа №203/4534/16, апеляційну скаргу ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 було задоволено, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , треті особи – ПН ДМНО ОСОБА_11 , ПН ДМНО ОСОБА_12 , про визнання недійсними довіреності, договору дарування та договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом відмовлено.
       Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, справа №203/4534/16, було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про витребування майна скасовано, залишено у цій частині в силі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року, мотивувальну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири – змінено, викладено її у редакції цієї постанови.
       Як вказано у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2009 року, посвідченого ПН ДМНО Гуніною В.І., зареєстрованого у реєстрі за №2428, належала квартира АДРЕСА_2 , у якій вона мешкала сама.
       16 червня 2014 року ОСОБА_6 видала на ім`я ОСОБА_17 довіреність, посвідчену ПН ДМНО ОСОБА_11 , зареєстрована у реєстрі за №2463, якою доручила ОСОБА_17 бути її представником з питань відчуження належного їй майна (обміняти, продати) або подарувати на ім`я ОСОБА_10 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .
       18 червня 2014 року між ОСОБА_6 , від імені якої за довіреністю від 16 червня 2014 року діяла ОСОБА_17 , та ОСОБА_10 (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири, зареєстрований ПН ДМНО ОСОБА_11 у реєстрі за №2576, за умовами якого обдаровувана прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_1 .
       02 вересня 2016 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 , зареєстрований у реєстрі за №2004, яким усе належне їй майно заповіла ОСОБА_2 
       28 вересня 2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_12 , зареєстрований у реєстрі за №1839, за умовами якого ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири вчинено за 49 971 грн.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, спадщину після її смерті в установленому законом порядку прийняв спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 .
       При цьому, судом касаційної інстанції було встановлено, що, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору дарування квартири від 18 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_17 , та ОСОБА_10 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М. та зареєстрованого у реєстрі за №2576, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем того, що укладення договору дарування не відповідало внутрішній волі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_10 буде доглядати за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.
       У справі, суд першої інстанції урахував наявні у справі обставини та надав їм належну оцінку, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 була особою похилого віку, їй виповнилося 83 роки, спірна квартира є єдиним її житлом, іншого житла, на дату вчинення правочину, вона не мала, з моменту укладення оспорюваного договору дарування та до моменту смерті ОСОБА_6 продовжувала проживати у спірній квартирі, а отже фактичної передачі цієї квартири обдаровуваній, а у подальшому покупцю за договором купівлі-продажу квартири, не відбулося.
       Наведене, як правильно зазначив суд першої інстанції, у сукупності підтверджує факт того, що ОСОБА_6 не мала наміру передавати безоплатно ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 , яка була її єдиним житлом, а її волевиявлення було направлено на укладення договору довічного утримання.
       На дату укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 не мала волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_2 , тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність визначених законом підстав для витребування у ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, на користь спадкоємця померлої ОСОБА_6 – ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 .
       У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що, ураховуючи, що у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 про витребування майна, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у цій частині підлягає скасуванню, із залишенням у силі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2018 року. Апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині визнання недійсним договору дарування, однак, неправильно застосував норми матеріального права, а тому Верховний Суд вважав за необхідне змінити оскаржуване судове рішення у зазначеній частині, виклавши мотивувальну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у редакції цієї постанови.
       Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , а до складу спадкового майна входить спірна квартира АДРЕСА_1 . У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що право власності позивача на спірне майно, набуте ним в порядку спадкування за заповітом, не визнається відповідачами, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права власності на спірне майно є ефективним. Оскільки набувач спірної квартири придбала її за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знала і не могла знати, та майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Так, поки тривало касаційне оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції у судовій справі №203/4534/16-ц ОСОБА_3 , як особа, яка не мала права відчужувати спірну квартиру, про що набувач не знала і не могла знати, відчужила її ОСОБА_1 . 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 – на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права,
яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
       Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
       Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, провадження №12-158гс18).
       Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав
та вплив на порушника.
       Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20 та інших).
       Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
       Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
       При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
       Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 , з посиланням на те, що його матері, на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2009 року, належала квартира АДРЕСА_1 та він є єдиним належним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка склала заповіт на все належне їй майно, та рішеннями судів, які набрали законної сили, було встановлено преюдиційні факти, що мають значення для вирішення справи, та спірна квартира була витребувана у ОСОБА_3 , просив суд ухвалити рішення, яким витребувати від ОСОБА_1 на його користь, як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_6 , квартиру та визнати за ним право власності у порядку спадкування.
       У позові посилався на те, що його права порушені, оскільки спірна спадкова квартира вибула з володіння його матері, як власника, поза її волею, що встановлено судовим рішенням у справі №203/4534/16, яким вказану квартиру витребувано від незаконного володіння ОСОБА_3 . 
       Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
       Рішенням у справі №203/4534/16, яким вказану квартиру витребувано від незаконного володіння ОСОБА_3 , крім вказаного факту, встановлено ряд обставин, які мають значення при вирішенні даної справи, та правомірно прийняті судом першої інстанції до уваги. 
       Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
       Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка ОСОБА_3 , достеменно знаючи про те, що існує спір з приводу її права на квартиру, який перебував на вирішенні у судах різної інстанції з вересня 2016 року, 06 червня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу, здійснила її відчуження відповідачці ОСОБА_1 .
       У зв`язку із чим доводи апеляційної скарги в частині того, що для ОСОБА_3 фактично були створені умови для безперешкодного відчуження спірної квартири саме на момент укладання договору-купівлі продажу та не існувало жодних обставин, які б свідчили про відсутність у продавця права на відчуження майна 06 червня 2019 року, відхиляються. 
       Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Згідно зі статтями 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
       Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
       Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.
       До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі №727/967/16-ц (провадження №61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі №335/8468/18 (провадження №61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі №715/2438/21 (провадження №61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі №757/23492/13-ц (провадження №61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі №521/4328/16 (провадження №61-4268св23) та інших.
       Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом подання до нотаріальної контори заяви 01 березня 2017 року про прийняття спадщини, отже, набув право захищати свої права на спадкове майно,в тому числі шляхом витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
       Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115,116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20) та багатьох інших.
       Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник
з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило
у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц (провадження №14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №462/5804/16-ц (провадження №61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі №263/16124/17 (провадження №61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі №462/5536/16-ц (провадження №61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі №463/2340/17 (провадження №61-16441св20).
       В своїй апеляційні скарзі  ОСОБА_1  посилається, що  є добросовісним власником та вказане рішення порушує її права та не узгоджується із положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Положеннями статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
       Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
       Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
       Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
       Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
       Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
       Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
       Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
       У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц зроблено висновок, що: "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. 
       Судом першої інстанції надано належну оцінку добросовісності відповідачки ОСОБА_1 та додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. 
       У даній справі, за відсутності доказів зворотнього, відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто відповідачка ОСОБА_1 вважається добросовісною, оскільки не доведено протилежне.
       Проте, ураховуючи обставини зазначеної справи та принципи, які є складовими верховенства права, відсутні підстави для висновку про невідповідність заходу втручання у право власності відповідачки ОСОБА_1 , яка купила спірну квартиру, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.
       Витребування квартири на користь її законного власника, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між його інтересами та інтересами відповідачки ОСОБА_1 , як особи, яка страждає від такого втручання, та яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до відповідної особи з вимогою про відшкодування збитків, з підстав передбачених ст.661 ЦК України, а тому втручання у право власності відповідачки не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд може відступити від рівності часток подружжя у спільному майні, також відхиляються як такі, що не доведені жодними належними та допустимими доказами зі сторони відповідача.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року залишити без змін.
        
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                        Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                А.П.Барильська 

                                                                       М.О.Макаров