П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
28 листопада 2024 року                                                                                         м. Київ
 
Справа № 357/13903/23
Провадження № 22-ц/824/13803/2024
 
Резолютивна частина постанови оголошена 28 листопада 2024 року
            Повний текст постанови складено  02 грудня 2024 року
 
Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Желепи В.В.
 
сторони:         позивач                                  ОСОБА_1 ,
відповідач                              ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Приймак Лесею Анатоліївною на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого у складі судді Орєхова О.І. 24 квітня 2024 року, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
В листопаді 2023 року адвокат Лимар Олександр Леонідович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1   перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 07 жовтня 2017 року, що підтверджується повторним свідоцтвом по шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 1534.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1630.
За час перебування у шлюбі, подружжя побудували житловий будинок, загальною площею 152,60 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер 3220489500:02:014:0062, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Житловий будинок та земельна ділянка зареєстровані за Відповідачем, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 09.06.2020 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2018 року.
19.05.2023 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.
У строки визначені цивільним процесуальним законом до суду апеляційної інстанції рішення не оскаржувалось, а тому вважається таким, що набрало законної сили.
Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому не має необхідності встановлювати їх знову. Такі правила спрямовані на додержання процесуальної економії в новому процесі. У випадку встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише не доцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Отже, Позивач звільнена від обов`язку доводити суду факти наявності, у минулому, подружніх відносин із Відповідачем, оскільки такі правові обставини уже встановлювалися у судовій справі про розірвання шлюбу, учасниками якого були ті самі особи, що й у даній справі.
Оскільки вищевказаний будинок був побудований подружжям перебуваючи в шлюбі за спільні кошти, а також у шлюбі отримана у власність земельна ділянка, то з урахуванням принципу рівності часток Позивач звертаючись до суду вважає за доцільне поділити спільне майно шляхом виділення їй у власність 1/2 частини будинку та земельної ділянки, та залишення у власності Відповідача іншої 1/2 частини будинку та земельної ділянки.
З Відповідачем Позивач неодноразово мала розмову про поділ майна, проте згоди так і не дійшли.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Згідно зі ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Відповідно до ст. 89 Земельного Кодексу України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.
Отже, спірна земельна ділянка була придбана в період шлюбу, а тому також є об`єктом спільної сумісної власності, незалежно від того на кого була зареєстрована.
До майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності відноситься також прибутки отримані кожним із подружжя (заробітна плата, пенсія, стипендія та інші доходи).
Згідно інформації відповідач заснував 15.04.2014 року фермерське господарство «Вікторія» (код ЄДРПОУ 39180829) і по теперішній день є його кінцевим бенефіціарним власником (особою, що отримує прибуток від господарської діяльності створеною ним юридичною особою).
Статутний капітал господарства на момент заснування відповідачем - становить 15 130 000 гривень.
Однак, на майно фермерського господарства та на 50% статутного капіталу вона не претендує, оскільки ці активи відповідач набув до укладення з нею шлюбу.
Разом з тим, після укладення шлюбу між відповідачем і позивачем, господарство отримувало дохід, і як і інше майно, набуте під час шлюбу, вона вважає цей дохід має бути розділений між подружжям порівну з 2017 року після укладення шлюбу і до 2023 року після його розірвання.
Однак, вона не має претензій на дохід фермерського господарства в період з 2017 року по 2021 рік, оскільки розуміє, що вказаний дохід був вкладений в фінансово-операційну діяльність господарства.
В 2022 році (в період проживання у шлюбі та ведення спільного господарства (відповідачем та позивачем) фермерське господарство отримало дохід в сумі 12 643 200, 00 гривень.
Після сплати податків, інших обов`язкових платежів, розрахунків з кредиторами, капітальних вкладень та ін., чистий прибуток господарства склав 616 100, 00 гривень, і який належить кінцевому бенефіціарному власнику - позивачу.
Згідно з ст.69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю, а ч.2 ст. 372 ЦК України передбачає, що в разі поділу майна що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.
Таким чином, при поділі з ним майна подружжя у рівних частинах, вона має право на розподіл і цих коштів також у рівних частинах, а саме: 616 100,00 гривень : 2 = 308 050,00 гривень, саме на тій підставі, що ці кошти набуті у період перебування подружжя у шлюбі і належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Тому, просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 3220489500:02:014:0062. 
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером 3220489500:02:014:0062.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 суму 308 050, 00 (триста вісім тисяч п`ятдесят) гривень, що становить 1/2 спільних грошових коштів. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 судовий збір в розмірі 6 710,00 гривень (шість тисяч сімсот десять гривень).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 адвокатом Приймак Л.А. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема норм сімейного, земельного та цивільного кодексів України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначивши, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Приймак Л.А. підтримала доводи апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Ковбасюк-Боброва  А.І. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстровано шлюбі з 07 жовтня 2017 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне повторне свідоцтво про шлюб ( а. с. 14 ), який було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2023 року ( т.1 а. с. 17-21 ).
Вказане судове рішення набрало законної сили 20.06.2023 року.
Згідно доданих з боку позивача до матеріалів справи Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дата формування 27.09.2018 року та 09.06.2020 раку відповідно, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером 3220489500:02:014:0062, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за вищевказаною адресою належать відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності ( т.1 а. с. 24, 36 ).
Водночас, позивачем додано до матеріалів справи технічний паспорт на будинок        АДРЕСА_3 (т.1 а. с. 25-30 ).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження 
№ 61-13953св19) Верховний Суд вказав, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження 
№ 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі 
№ 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі 
№ 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі 
№ 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі 
№ 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з положеннями частини другої статті 12, частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України учасника справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
 
Щодо поділу спірної земельної ділянки
 
Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім'я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім'я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.
Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Заперечуючи вимоги позивача стосовно спільного майна подружжя, відповідач обґрунтовував тим, що спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка була придбана ним у власність в 2015 році, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд ( присадибна ділянка ), а житловий будинок був побудований за його особисті кошти, будівництво почалося в 2017 році не перебуваючи у шлюбі, де за його будівництво було сплачено суму в повному обсязі в розмірі 1 350 000 гривень, відповідно до умов договору.
Оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3220489500:02:014:0062, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана у власність відповідачем, набуто право власності 03.07.2015 року ( свідоцтво про право власності ), про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1  а. с. 36 ), а шлюб між позивачем та відповідачем було укладено 07.10.2017 року, то спірна земельна ділянка не може бути спільним майном подружжя та не підлягає поділу а вітдак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поділу спірної земельної ділянки.
Щодо поділу спірного житлового будинку
13 липня 2017 року, не перебуваючи в шлюбі з позивачем, відповідачем було укладено з ТОВ «Модуль Тех» договір 02/07/17 (т.1 а. с. 99 ).
Відповідно до умов цього Договору, Виконавець зобов`язується побудувати будинок ( далі по тексту об`єкт ) з додатковими роботами у відповідності до ескізу будинку ( Додаток № 1) та погодженої Замовником специфікації ( Додаток № 2 ), які є невід`ємними частинами цього договору.
Виконавець зобов`язується виконати роботи з будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 ( далі по тексту Об`єкт) у відповідності до ескізу будинку ( Додаток № 1), а Замовник зобов`язується прийняти у Виконавця результати цих робіт ( вартість робіт входить у вартість комплекту ) і оплатити їх вартість, у розмірі і в порядку, передбаченому у розділі 5 цього договору.
На виконані роботи з будівництва будинку Виконавець встановлює гарантійний термін в 5 ( п`ять ) календарних років.
Загальна вартість товару складає 1 350 000 гривень. Розрахунок за цим Договором здійснюється в гривнях шляхом перерахування Замовником коштів у один етап, повна оплата протягом одного банківського дня після підписання договору для початку робіт.
До вказаного договору додано Додаток № 2 - Специфікація (т.1 а. с. 100 ).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 12/3 від 13.07.2017 року ТОВ «Модуль Тех» прийняло від ОСОБА_2 1 350 000 гривень згідно Договору 02/07/17 від 13.07.2017 року (т.1 а. с. 106).
Встановлено, що на виконання даного будівництва, ТОВ «Модуль Тех», приступило до виконання робіт, з метою фіксації ціни на будівельні матеріали, придбало цеглу, розробляло проектну документацію, дозвільну документацію, закуповувало інші будівельні матеріали, проводило будівельні роботи власними силами, укладало з іншими субпідрядними організаціями, виконавцями договори, а саме: 19 липня 2017 року закупило цеглу, що підтверджується накладною №183 від 19.07.2017 року на суму 5525 грн. 00 коп. та 1200 грн. доставка; 21 липня 2017 року, було закуплено шлакоблок на суму 39 600 грн. 00 коп. та доставлено на об`єкт доставка 900 грн.; 01.11.2018 року до Департаменту ДАБІ у Київській області в інтересах Замовника було подано повідомлення про початок будівельних робіт КС 061183050498, та розпочато будівництво; укладено договір на виготовлення, доставку та монтаж метало пластикових конструкцій № 46 від 25.08.2019 року. Додано чеки на закупку інших будівельних матеріалів (т.1 а. с. 108 -132 ).
Згідно Акту від 21.04.2020 року здавання-приймання виконаної роботи, ТОВ «Модуль Тех» (Виконавець) та громадянин України ОСОБА_2 (Замовник), склали цей акт про те, що роботи згідно з договором № 02/07/17 від 13 липня 2017 р. виконано якісно і в повному обсязі. Розрахунки між сторонами виконані в повному обсязі, сторони взаємних претензій одна до одної не мають (т.1 а. с. 101 ).
В підтвердження тому, що за його особисті кошти був побудований спірний будинок та сплачено за договором № 02/07/17 від 13.07.2017 року Виконавцю ТОВ «Модуль Тех» суму в розмірі 1 350 000 гривень, відповідач додав податкові декларації фізичної-особи підприємця починаючи з 2012 року по 2017 рік (т.1 а. с. 93-98 ).
Так, з вказаних податкових відомостей вбачається, що лише за 2015 рік - на кінець року дохід становив 828 982,59 грн.; за 2016 рік - на кінець року дохід становив 854 641,64 грн.; за 2017 рік - на кінець року дохід становив 932 407,40 грн.
В свою чергу, з боку сторони позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу в спростування зазначеному.
Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного, ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідна правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду у постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.
З урахуванням вищенаведеного та встановленого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач спростував презумпцію спільності права власності та довів витрату особистих коштів на придбання спірного майна, що в свою чергу, спростовує доводи позивача викладені у позовній заяві, що вказаний будинок побудований подружжям перебуваючи у шлюбі за спільні кошти.
Посилання позивача, що спірний будинок побудований за спільні кошти, є необґрунтованими, оскільки доказів про її доходи, позивачем до позову не додано.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідна правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801 цс16.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині поділу спірного будинку та визнання за нею права власності на  частину спірного будинку.
Щодо стягнення частини спільних грошових коштів
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 161/19023/17 від 11.03.2020 року, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.
Відповідачем до суду надано Довідку №03 від 26.01.2024 року,якавидана ОСОБА_2 директором Фермерського господарства «Вікторія» Олександром Мазуренко про те, що станом на 01 січня 2024 року по Фермерському господарству «Вікторія» село Шкарівка чистий прибуток за 2022 рік не розподілявся та дивіденди засновнику не нараховувались ( не виплачувались ) (т.1  а. с. 86 ).
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,  Мазуренко Олександр Васильович є керівником Фермерського господарства «Вікторія» Село Шкарівка(т.1 а.с.85).
Як зазначає в позовній заяві позивач і підтверджено матеріалами справи, фермерське господарство засновано відповідачем 15.04.2014 року, відповідно і статутний капітал сформований на момент заснування, тобто до укладання між сторонами шлюбу.
            Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення частини грошових коштів, оскільки позивачем не надано будь-яких письмових доказів про отримання саме відповідачем, як кінцевим бенефіціарним власником фермерського господарства, коштів за 2022 фінансовий рік.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2. без задоволення, а рішення Білоцерківського місьрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Приймак Л.А., без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Приймак Лесі Анатоліївни, залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                      О. І. Шкоріна