ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9336/24 Справа № 201/8657/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року                        Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Лопакової А.Д. 

    розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Прядко О.О. на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що 02.02.2022 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ним надано відповідачці позику у сумі 300 000 грн., яку вона зобов`язалась повернути у строк до 10.07.2022 року. Факт укладання договору позики підтверджується розпискою, написаною відповідачкою власноруч. Однак, в обумовлений строк кошти повернуті не були. 
Просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договором позики від 04.02.2022 року у розмірі 300 000 грн., а також 3% річних від несплаченої суми боргу у розмірі 9 000 грн., а всього 309 000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 02.02.2022 року у розмірі 300 000 грн., а також судовий збір у розмірі 3 000 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким справу направити на новий розгляд до Кременецького районного суду Тернопільської області. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Вважає, що відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не встановив зареєстрованого місця проживання чи перебування позивача та не взяв до уваги доводи відповідача про його реєстрацію на території Кременецького району Тернопільської області, чим обмежив можливість відповідачки ефективно захищатись та особисто приймати участь у судових засіданнях.
Також зазначає, що 24.07.2024 року ОСОБА_1 отримано висновок в Донецькій ТТП від 23.07.2024 року № 99/12.1-21-03. Даним висновком підтверджено настання істотних змін обставин у ОСОБА_1 , пов`язаних зі військовою агресією російської федерації проти України, тимчасовою окупацією м. Маріуполь, втратою на окупованій території всього майна (житла, товару, приміщень, обладнання тощо), втратою стабільного доходу, який давала робота директором ТОВ «АЗАЛІЯ НОВА», вимушений переїзд на нове місце проживання без речей та іншого майна, тяжкий стан здоров`я, статус пенсіонера та інваліда, що призвело до неможливості своєчасного виконання фінансових зобов`язань
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання сторонами повістки в електронному суді (а.с.172 зворот).
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Повідомлена представником відповідача причина неявки судом не визнається поважною. За клопотанням представника відповідача розгляд справи, призначений на 19 листопада 2024 року, вже відкладався. Справу призначено до розгляду вдруге, явка до апеляційної інстанції не є обов`язкою за умови належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Відповідач та його представник про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в електронному суді.
Відповідно до статті 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Представником відповідача доводи незгоди із судовим рішенням викладені в апеляційній скарзі. За таких обставин відкладення розгляду справи в черговий раз призведе до неоправданого затягування розгляду апеляції.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц.
За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в задоволеній частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу, то відповідно до статті 367 ЦПК України законність рішення в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що02.02.2022 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, шляхом написання останньою розписки, згідно якої вона отримала у борг 300 000 грн. та зобов`язалася повернути їх до 10.02.2022 року. Борг у зазначений строк повернуто не було, що не оспорюється відповідачем.
У зв`язку із невиконанням відповідачем у добровільному порядку своїх зобов`язань за договором позики позивач 27 липня 2023 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення із ОСОБА_1 суми боргу за цим договором та 3% річних.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2023року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2024 року матеріали цивільної справи були надіслані за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя матеріали цивільної справи повернуті до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська як помилково надіслані. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існують договірні відносини, за якими відповідач свої зобов`язання щодо вчасного повернення позичених у позивача грошових коштів не виконав, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача основна сума боргу за договором позики у розмірі 300 000 грн. При цьому факт введення воєнного стану не є підставою для звільнення відповідачки від  відповідальності за невиконання договірних зобов`язань. 
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає  у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.
Відповідач ОСОБА_1 не заперечувала проти факту укладення договору позики із ОСОБА_3 , однак посилалася на те, що в неї не було змоги повернути суму боргу через форс-мажорні обставини, а саме війну, втрату майна у м. Маріуполь, переселення не підконтрольну територію України.
Проте суд першої інстанції правильно зазначив в рішенні, що факт введення воєнного стану не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання договірних відносин та повернення фактично отриманих грошових коштів.
До апеляційної скарги представник відповідача додав висновок Донецької торгово-промислової палати від 23.07.2024 року №99/12.1-21-03 щодо істотної зміни обставин за договором поруки №1025/2021/СРД-МСБ-П від 03.06.2021 року, однак не просить долучити його до матеріалів справи та не зазначає причини неможливості його подання до суду першої інстанції, вказавши лише те, що він був отриманий відповідачем 27.07.2024 року.
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка у лютому 2024 року скористалась своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому наголошувала на форс-мажорних обставинах, та додала лист ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 про встановлення форс-мажорних обставин для невизначеного числа осіб. 
Зазначений лист судом першої інстанції обгрунтовано не прийнято до уваги, як такий, що є підставою для звільнення відповідача від повернення позики. 
Доданий до апеляційної скарги висновок від 23.07.2024 року, також не приймається до уваги судом апеляційної інстанції як доказ, оскільки не був поданий до суду першої інстанції, хоча і отриманий до винесення оскаржуваного по суті рішення та відповідачем не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього і не просить залучати в якості доказу. Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в ньому встановлено неможливість своєчасного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором поруки від 03.06.2021 року, укладеним з АТ «УКРГАЗБАНК», а не з ОСОБА_3 ..
Посилання на те, що справу розглянуто із порушенням правил підсудності є безпідставними. 
Як вбачається з матеріалів справи після надходження позову ОСОБА_3 до суду, останнім зроблено запит щодо місця проживання відповідача, на який Дніпровською міською радою надано відповідь щодо того, що ОСОБА_1 станом на 01.08.2023 року не перебуває на обліку, як ВПО у м. Дніпро. 
На запит суду згідно із відомостями Єдиного демографічного реєстру ОСОБА_1 значиться зареєстрованою в АДРЕСА_1 . 
Після отримання зазначеної інформації Жовтневим районним судом м. Днірпопетровська ухвалою від 11 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду, про що повідомлено відповідача за допомогою оголошення, розміщеного на сайті суду. 
27 жовтня 2023 року до суду першої інстанції звернувся представник ОСОБА_1 із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, в якій зазначив адресу для листування відповідача у м. Кременець Тернопільської області. 
30 жовтня 2023 року суд першої інстанції направив запит щодо перебування ОСОБА_1 зареєстрованою у м. Кременець, на яке 03 листопада 2023 року Управлінням соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради надано відповідь, що ОСОБА_1 була взята на облік як внутрішньо переміщена особа з 22 березня 2022 року за адресою АДРЕСА_2 , однак 07 серпня 2023 року була знята з обліку. 
Також матеріали справи містять відповідь Департаменту соціального захисту населення Управління підтримки ВПО та господарського забезпечення Запорізької міської ради на запит суду першої інстанції, в якій зазначено, що фактичним місцем проживання ВПО ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 з 17.08.2023 року. 
Відповідно ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Згідно ч.2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 № 579 внесено зміни до пункту 9 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», а саме виключено в абзаці першому слова «та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи». Вказана постанова набрала чинності 16.08.2017року.
Отже, з 16.08.2017 року довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не належить до переліку документів, на підставі яких вноситься інформація про зареєстроване місце перебування особи.
Таким чином, не зважаючи на те, що на момент подачі позову ОСОБА_1 і значилась зареєстрованою як ВПО у м. Кременець, її офіційним місцем реєстрації є і залишається м. Маріуполь, і на момент відкриття провадження по справі та призначення її до розгляду 11 серпня 2023 року ОСОБА_1 була знята з обліку за адресою АДРЕСА_2 , а тому справа підсудна Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 300 000 грн.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 309 000 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Прядко О. О. залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

 Судді: