УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/3854/24 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О. 
Категорія 70    Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого          Павицької Т.М.,
суддів                  Трояновської Г.С., Талько О.Б. 

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/3854/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з дня подання позову до суду.
В обґрунтування позову зазначала, що вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19.06.2023 у справі №285/2916/23. Вказувала, що від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що рішенням Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19.06.2023 у справі №285/2916/23 місце проживання неповнолініх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено з нею. Стверджувала, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей надає періодично та в недостатній кількості. Вказувала, що домовленостей щодо утримання дітей між нею та відповідачем не досягнуто. Стверджувала, що всі витрати по утриманню дітей несе переважно вона. Звертала увагу на те, що відповідач є здоровою, працездатною особою, працює у службі таксі «6300», інших дітей або інших непрацездатних осіб на утриманні не має, участі у вихованні дітей не приймає, будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги не існує, а тому спроможний сплачувати аліменти. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.07.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1211,20 грн судового збору. Рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його змінити в частині розміру присуджених до стягнення аліментів та стягнути з нього аліменти на утримання синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу. Зазначає, що позивачем при поданні позову не було обгрунтовано розмір аліментів на утримання синів, зокрема 1/3 частину всіх видів доходу, а лише формально зазначено про такий розмір стягнення аліментів. Вказує, що позивачем не було надано суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження того, що його матеріальне становище дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання їх дітей у заявленому розмірі. Звертає увагу на те, що матеріали справи взагалі не місять доказів щодо розміру отриманих ним доходів, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового та необгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі. Зазначає, що він проживає з батьками, ніде не працює, а тому об`єктивно не в змозі сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі. Вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів не відповідає вимогам розумності і справедливості та є таким, що спрямоване поставити його у край скрутне матеріальне становище. Враховуючи вищевикладене просить рішення Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2024 року змінити в частині розміру присуджених до стягнення аліментів та стягнути з нього аліменти на утримання синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. 
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 червня 2023 року, справа №285/2916/23.
У сторін народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження (повторно) серії НОМЕР_1 від 19.05.2015 та серії НОМЕР_2 від 28.09.2017.
Діти проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується витягом №2309 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.07.2024, що також не оспорюється відповідачем.
Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей не досягнуто.
Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Брониківської сільської ради №817 від 08.08.2024 вбачається, що ОСОБА_2 на території сільської ради ніде не працює. 
Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Звягельської районної державної адміністрації Житомирської області №979 від 08.08.2024, ОСОБА_2 станом на 08.08.2024 не перебуває на обліку в управлінні та не отримує державних допомог відповідно до діючого законодавства.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з якнайкращого забезпечення інтересів спільних дітей сторін, враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; розмір середньої заробітної плати по Україні; потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та зобов`язаний брати участь у забезпеченні благополуччя своїх синів, та дійшов висновку про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Визначений розмір аліментів на переконання суду першої інстанції є реальним, не поставить відповідача у матеріальне становище значно гірше від положення дітей і позивачки, відповідатиме, як інтересам хлопчиків, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
В силу ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.
У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стаття 150 СК України передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України).
За правилами ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн.
Також, колегія суддів наголошує, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені у постанові від 16 червня 2021 року, справа №643/11949/19 та у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Вирішуючи вказаний спір, враховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, колегія суддів, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти та такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дітей та підтримувати їх гармонійний розвиток.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач маючи на своєму утриманні неповнолітніх синів ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дітей, так і їх виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дітей та організацію її життя.
У свою чергу, відповідач є працездатною, фізично здоровою особою, що здатна забезпечувати належний рівень утримання, як себе, так і неповнолітніх дітей, на його утриманні немає непрацездатних осіб, яких він отримує чи інших неповнолітніх чи малолітніх дітей. Тому, посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувався інтересами дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення.
Факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25.09.2019 у справі №755/14148/18.
Наявні у матеріалах відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) від 08.08.2024 не підтверджують матеріальне становище ОСОБА_2 , оскільки у вказаних відомостях вказані дані з 2010 по 2019 рік і вони жодним чином не відображають матеріальне становище відповідача на час звернення позивача до суду з цим позовом.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципам законності та обґрунтованості, і ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм матеріального і процесуального права, не можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.
Колегія суддів звертає увагу, що стягнення аліментів у визначеному судом розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища сторін та їх дітей, розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей та фактичного витрачання позивачем більше сил та засобів на догляд, виховання та розвиток дітей через проживання останніх з нею.
Посилання ОСОБА_2 на те, що сума аліментів, які позивач просить стягнути з нього на утримання дітей є необґрунтованою та занадто великою, судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги, оскільки належне утримання дітей не є правом батька, а є його обов`язком.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для зміни судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для зміни рішення суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді