ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2024 року 
м. Чернівці

справа №722/2230/23
провадження 822/866/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
за участю секретаря Тодоряка Г.Д.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», 
апеляційна скарга Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18 липня 2024 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Ратушенко О.М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості із заробітної плати.
Посилається на те, що ОСОБА_1 , з 01 січня 2011 року працював у Сокирянському районному виробничому відділі Чернівецькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».
Наказом ДП «Центр ДКЗ» від 09 вересня 2021 року №245-к позивача з 09 вересня 2021року звільнено із займаної посади геодезиста Сокирянського районного виробничого відділу Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін.
На даний час ОСОБА_1 не проведено повний розрахунок, у зв`язку із звільненням, а саме: не погашена заборгованість по заробітній платі, не виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки, не виплачена вихідна допомога та компенсація за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Вважає дії відповідача протиправними і такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та порушують його трудові права.
ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на його користь, заборгованість: із заробітної плати, за період з вересня 2020 року по вересень 2021, у сумі 119 132 гривень, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; компенсацію за 127 днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 39 451,8 гривень, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; вихідну допомогу при звільненні у сумі 9 164,00 гривень, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкова платежів; компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 88 524,24 гривень, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; затримку виплати розрахунку при звільнені до розгляду справи по день постановлення рішення; витрати понесенні з розглядом справи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18 липня 2024 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, за період з вересня 2020 року по вересень 2021 року, що становить 119 132 гривні, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 компенсацію за 127 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 39451 гривень 80 копійок, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 88524 гривень 24 копійок, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 заборгованість за затримку виплати розрахунку при звільненні у розмірі 59566 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, при звільненні, не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату в повному обсязі, а тому позов підлягає задоволенню частково. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ДП «Центр державного земельного кадастру» просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити їх розмір, відповідно до поданих Центром ДЗК пояснень та доказів.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково розрахував заборгованість із заробітної плати, взявши за основу наказ ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31 грудня 2020 року, оскільки позивач просив стягнути заборгованість, з вересня 2020 року по серпень 2021 року, де розмір посадового окладу визначений у наказі ДП «Центр ДКЗ» №171-Б від 28 грудня 2019 року, та становить 7320 гривень. Також, виходячи з того, що розмір посадового окладу визначений не правильно, то і інші суми підлягають зміні. Суд першої інстанції не врахував, що позивач працював на відрядній системі оплати праці.
Також в апеляційній скарзі посилається на те, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та не співмірними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 , з 01 листопада 2011 року по 19 вересня 2021 року, обіймав посаду геодезиста Сокирянського районного виробничого відділу Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». 
Відповідно до наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №39 від 02 червня 2021 року «Про припинення Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», а згідно з наказами ДП «Центр державного земельного кадастру» №40 від 07 червня 2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02 червня 2021 року № 39» та №70 від 08 вересня 2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02 червня 2021 року №39» встановлено, що філія (Чернівецька регіональна філії ДП «Центр ДЗК») перебувала в процесі припинення, шляхом приєднання до Тернопільської Регіональної філії Центру ДЗК (т.1 а.с.14-17).
З наказу №171-Б від 28 грудня 2019 року ДП «ЦДЗК» Про затвердження штатного розпису вбачається, що з 01 січня 2020 року затверджено, крім іншого, схему посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців філій ЦДЗК, де посадовий оклад геодезиста становив 7320 гривень (т.2 а.с.80).
Згідно наказу ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31 грудня 2020 року затверджено та введено в дію з 01 січня 2021 року схему тарифних ставок працівників філій Центру ДКЗ, згідно якої посадовий оклад геодезиста становив 9164 гривень (т.1 а.с.19-20).
09 вересня 2021 року наказом ДП «Центр державного земельного кадастру» №245-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.
Також, згідно пункту 2 вищевказаного наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №245-к від 09 вересня 2021 року вбачається, що відділу бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності філії підприємства було доручено виплатити   ОСОБА_1  компенсацію за 127 календарних дні невикористаних щорічних відпусток, а саме: за період роботи з 01.07.2015 року по 30.06.2016 року (4 календарних днів); за період роботи з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року (1 календарний день); за період роботи з 01.07.2018 року по 30.06.2019 року (29 календарних днів); за період роботи з 01.07.2019 року по 30.06.2020 року (29 календарних днів); за період роботи з 01.07.2020 року по 30.06.2021 року (29 календарних днів); за період роботи з 01.07.2021 року по 09.09.2021 року (6 календарних днів). 
Згідно відповіді на запит ГУ ДПС у Чернівецькій області №660/5/24-13-12-01-05 від 26 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав за 3 квартал 2020 року дохід у розмірі 3138,56 гривень, за 4 квартал 2020 року дохід у розмірі – 7190,56 гривень, за лютий 2021 року дохід у розмірі 621 гривню 12 коп, березень 2021 року дохід у розмірі 4080,42 гривень, квітень 2021 року дохід у розмірі 2172,57 гривень (а.с. 168-169 т.1).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (надалі Порядок).
Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
При цьому, згідно п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, в тому числі компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
Згідно роз`яснення викладеного в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Як вбачається з матеріалів справи при розрахунку заборгованості по заробітній платі позивачем була визначена заборгованість, відповідно до посадового окладу в розмірі 9164 гривень (який був встановлений і введений в дію з 01 січня 2020 року, відповідно до наказу №157-к від 31 грудня 2020 року), що в свою чергу, взято до уваги судом першої інстанції, однак вказана сума заборгованості по заробітній платі, яка зазначена позивачем, була завищена, оскільки за встановлених обставин справи, з вересня по грудень 2020 року посадовий оклад позивача становив 7320 гривень, а з січня 2021 року до часу звільнення- 9164 гривень, у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок: 7320 гривень (09.2020 року) + 7320 гривень (10.2020 року) + 7320 гривень (11.2020 року) + 7320 гривень (12.2020 року) + 9164 гривень (01.2021 року) + 9164 гривень (02.2021 року) + 9164 гривень (03.2021 року) + 9164 гривень (04.2021 року) + 9164 гривень (05.2021 року) + 9164 гривень (06.2021 року) +9164 гривень (07.2021 року)+ 9164 гривень (08.2021 року) +2915 гривень 81 коп (7 робочих днів 09.2021 року) = 105507 гривень 81 коп (сума нарахованої заробітної плати), а тому з врахуванням виплачених сум 7190 гривень 56 коп (4 квартал 2020 року), 621 гривень 12 коп (03. 2021 року), 4080 гривень 42 коп (03.2021 року), 2172 гривень 57 коп (04.2021 року) борг підприємства по заробітній платі ОСОБА_1 , за період з вересня 2020 року по 09 вересня 2021 року, склав 91443 гривень  14 коп (без утримання податків та зборів), і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Наведене є підставою для зміни рішення суду у вказаній частині.
Щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку із порушенням строків їх виплати, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок №159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.
Стаття 3 зазначеного Закону визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 вказаного Закону).
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).
Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації.
Отже, з урахуванням викладеного, компенсація втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків їх сплати становить 39440 гривень 84 коп, виходячи з наступного розрахунку:
вересень 2020 року - 7320 гривень (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 63,8% (коефіцієнт індексації) = 3759 гривень 48 коп. 
жовтень 2020 року - 7320 гривень (сума заборгованості) – 7190 гривень 56 коп (виплачено, згідно звіту)– (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 62,1% (коефіцієнт індексації) = 64 гривень 40 коп. 
листопад 2020 року - 7320 гривень (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 63,8% (коефіцієнт індексації) = 3535 гривень 56 коп.
грудень 2020 року - 7320 гривень (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 58,6% (коефіцієнт індексації) = 3453 гривень 06 коп.
січень 2021 року - 9164 гривень (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 56,6% (коефіцієнт індексації) = 4175 гривень 39 коп.
лютий 2021 року -9164 гривень (сума заборгованості) – 621 гривень 12 коп (виплачено, згідно звіту)– (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 55% (коефіцієнт індексації) = 3782 гривень 36 коп.
березень 2021 року - 9164 гривень (сума заборгованості) – 4080 гривень 42 коп (виплачено, згідно звіту)– (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 52,4% (коефіцієнт індексації) = 2144 гривень 36 коп.
квітень 2021 року -9164 гривень (сума заборгованості) – 2172 гривень 57 коп (виплачено, згідно звіту)– (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 51,4% (коефіцієнт індексації) = 2892 гривень 84 коп.
травень 2021 року (місяць заборгованості)- 9164 грн (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 49,4% (коефіцієнт індексації) = 3644 гривень 25 коп.
червень 2021 року(місяць заборгованості)-9164 гривень (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 49,1% (коефіцієнт індексації) = 3622 гривень 12 коп.
липень 2021 року-9164 грн (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 49% (коефіцієнт індексації) = 3614 гривень 74 коп.
серпень 2021 року(місяць заборгованості)-9164 грн (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 49,3% (коефіцієнт індексації) = 3636 гривень 87 коп.
серпень 2021 року -2915 гривень 81 коп (сума заборгованості) – (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 47,5 % (коефіцієнт індексації) = 1114 гривень 93 коп.
Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця.
В постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст.117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Розрахунок середньої заробітної плати проводиться відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100 (далі - Постанова №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку у випадку несвоєчасного проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно статті 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.
Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
Враховуючи вищевикладене, подією, з якою пов`язана виплата за час затримки остаточного розрахунку, вважається день звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Виплата працівнику його середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в робочих днях, починаючи з наступного після звільнення дня).
В частині 1 ст.117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, середньоденна заробітна плата, за останні два місяці, складала 426 гривень 23 коп, а тому, за період з 10 вересня 2021 року по 10 лютого 2021 року (шість місяців або 107 робочі дні) сума, яка підлягає до стягнення, становить 45606 гривень 61 коп, у зв`язку із чим рішення суду у відповідній частині підлягає зміні.
Щодо оплати відпустки.
При цьому, статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Крім цього, згідно з ч.2 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
При цьому, пунктом 2 вищевказаного наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №245-к від 09 вересня 2021 року передбачена виплата ОСОБА_1 компенсації за 127 календарних дні невикористаної щорічної відпусткиок.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію за 127 днів невикористаної щорічної відпустки.
При цьому, розмір компенсації за невикористану відпустку визначається шляхом множення кількості днів щорічної невикористаної відпустки на середню заробітну плату.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Згідно з абзацом 1 пункту 7 Розділу IV Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Абзацом 3 пункту 4 Порядку, передбачено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Відповідно до абзацу 5 пункту 4 Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.
Розрахунок заборгованості із оплати відпускних ОСОБА_1 , за 127 календарних днів, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100 слід здійснювати за наступною формулою (заробітна плата за рік : 365* кількість днів відпустки), отже розмір відпускних становить: 102592. (заробітна плата за вересень 2020 року по серпень 2021 року) :365*(127)= 35696 гривень 39 коп.
Отже, сума заборгованості із оплати відпускних позивача повинна була становити 35696 гривень 39 коп.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до вимог п.1 та 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга задоволенню частково.
Щодо витрат понесених на оплату судового збору
За приписами п. б, в п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.
Згідно з п.3 ч.2ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Позовні вимоги позивача, в результаті апеляційного перегляду задоволені частково на суму 212 186 гривень 98, що становить 70,28 % від суми заявлених вимог (212186,93*100/301878,65). Апеляційну скаргу задоволено частково на 27,51%.
Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом.
Так, в суді першої інстанції, при умові сплати судового збору позивачем, останній мав би сплатити 3018,79 гривень (1% від ціни позову).
За подання апеляційної скарги апелянт сплатив 3706 гривень 50 коп, що підтверджується квитанцією.
З урахуванням розміру задоволених вимог, відшкодуванню відповідачем на користь держави, підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви в розмірі 2112 гривень 60 коп (3018, 79*70,28 /100).
З урахуванням розміру задоволених вимог слід компенсувати відповідачу за рахунок держави судовий збір, за подання до суду апеляційної скарги, в розмірі 1019 гривень 66 коп (3706,50*27,51/100).
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь держави слід стягнути 1092 гривні 94 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.
Щодо витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: ордером про надання (правової) правничої допомоги серії СЕ №1069483 від 29 листопада 2023 року, який виданий, на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 19 вересня 2023 року; актом про надання правничої допомоги від 04 березня 2024 року, квитанцією № 19 вересня 2023 року.
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, оскільки вони є фактично понесеними. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає частковому задоволенню,
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат, на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена в акті послуга, що полягає в участі адвоката Соника В.В. у судових засіданнях в Сокирянському районному суді в розмірі 4000,00 гривень - не відповідає критерію розумності та реальності понесення адвокатом таких витрат, оскільки представник позивача фактично жодного разу не брав участі у судових засіданнях в Сокирянському районному суді.
А тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, зменшивши витрати на професійну правничу допомогу до  10000,00 гривень. 
Як убачається з постанови Чернівецького апеляційного суду рішення суду першої інстанції змінено, а позовні вимоги, в результаті апеляційного перегляду, задоволені частково на суму 212 186 гривень 98 коп, що становить 70,28 % від суми заявлених вимог. 
Отже, необхідно стягнути з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7028 гривень.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» задовольнити частково. 
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2024 року в частині визначення розміру  стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за 127 днів невикористаної щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, втрати частини доходів та розподілу судових витрат змінити, визначивши до стягнення з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь  ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі, за період з вересня 2020 року по 09 вересня 2021 року, у розмірі 91443 гривень 14 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів), компенсацію за 127 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 35696 гривень 39 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів), середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з часу звільнення, 10 вересня 2021 року по 10 лютого 2021 року, у розмірі 45606 гривень 61 коп та компенсацію за втрату частини доходів в розмірі 39440 гривень 84 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів).
Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір у розмірі 1092 гривні 94 коп.
Стягнути з Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на користь  ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7028 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 02 грудня 2024 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          І.М. Литвинюк 
                                                Н. К. Височанська