Справа № 127/17043/24
Провадження № 22-ц/801/1910/2024
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року	Справа № 127/17043/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,
з участю секретарів судового засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_3 ,
відповідач – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Ан О. В. у залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У травні 2024 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця про визнання незаконним та скасування в частині наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтовано тим, що 03 вересня 2012 року згідно наказу №139 позивачка була прийнята на роботу на посаду начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця. 
Відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2024 ру по справі № 127/051/24 ОСОБА_3 було відсторонено від посади начальника фінансово-економічного відділу-головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця строком на два місяці, однак в межах досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2024 р. включно. 
Наказом КЕВ м. Вінниця №47 від 05 березня 2024 року (по стройовій частині) ОСОБА_3 , начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця відповідно до ст. 154 КПК України відсторонено від посади строком на 2 місяці, однак в межах досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2024 р. включно без збереження заробітної плати на підставі вищевказаної ухвали. 
08 квітня 2024 року на банківську картку позивача від КЕВ м. Вінниця надійшли кошти в сумі 112 063,17 грн, що дало підстави позивачці вважати, що ймовірно її звільнено з роботи у КЕВ м. Вінниця та ці кошти виплачені їй у зв`язку із звільненням.
У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_3 отримала від КЕВ м. Вінниця копію наказу № 70 від 05 квітня 2024 року про звільнення.
Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_3 звернувшись в суд із даним позовом просила визнати незаконним та скасувати наказ начальника КЕВ м. Вінниця № 70 від 05 квітня 2024 року у частині звільнення позивачки з посади начальника фінансово-економічного відділення – головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця, поновити її на вказаній посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 2 216,05 грн, а також судові витрати на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року позов було задоволено повністю: 
- визнано незаконним та скасовано наказ начальника Квартирно -експлуатаційного відділу м. Вінниці № 70 від 05 квітня 2024 року в частині звільнення ОСОБА_3 з посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці;
- поновлено ОСОБА_3 на роботі у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Вінниці на посаді начальника фінансово-економічного відділення- головного бухгалтера;
- стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці на користь ОСОБА_3 168 419,80 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
- стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці на користь ОСОБА_3 15 000 грн в рахунок відшкодування судових витрат;
- стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця в дохід держави судовий збір у сумі 2 895,79 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що документально підтверджено факт порушення процедури звільнення позивачки, зокрема не було ознайомлено із наказом про скорочення посади, не попереджено про подальше вивільнення не раніше ніж за два місяці до звільнення, не запропоновано подальше працевлаштування. 
З огляду на це позивач підлягає поновленню на роботі, а також на її користь із відповідача слід стягнути 168419,80 грн, виходячи із такого розрахунку: 2216,05 х 76 (середньоденний заробіток за два останні місяці роботи помножено на кількість робочих днів з дати незаконного звільнення по дату винесення рішення судом).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, КЕВ м. Вінниця подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Голота Л. О.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця про долучення доказів до матеріалів справи, справу призначено до розгляду на 19 вересня 2024 року о 10 год. 30 хв.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року суддю ОСОБА_4 замінено на суддю ОСОБА_5 . 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 вересня 2024 року строк розгляду апеляційної скарги продовжено на п`ятнадцять днів, у розгляді справи оголошено перерву до 10.10.2024 року о 11 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 30 січня 2024 року на виконання директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 19 січня 2024 № Д-321/5/дск «Про затвердження додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», на адресу КЕВ м. Вінниця надійшло розпорядження начальника управління персоналу штабу Командування Сил логістики Збройних Сил України від 30 січня 2024 № 370/1/2/609 (далі – Розпорядження) з Переліком змін до штату № 45/011 – Квартирно-експлуатаційний відділ (далі – Перелік). 
Відповідно до Переліку, зі штату КЕВ м. Вінниця виведено посаду начальника відділення – головний бухгалтер, усього працівників – 1. Натомість до штату введено посаду начальника відділення – військове звання «Капітан», усього військовослужбовців - 1. 
Одразу після надходження до КЕВ м. Вінниця Переліку змін до штату, тобто 30 січня 2024 року, на нараді у кабінеті начальника КЕВ м. Вінниця, ОСОБА_3 було попереджено про виведення зі штату (скорочення) посади начальника відділення – головного бухгалтера фінансово-економічного відділення, яку остання займала.
Відтак позивачці було достеменно відомо про скорочення її посади.
30 січня 2024 року ОСОБА_3 на виконання доручень начальника було розроблено спільно з кадровою службою та підписано штатні розписи КЕВ м. Вінниця з переліком посад. Тому, отримавши Директиву, знаючи про скорочення посади головного бухгалтера, при підписанні штатних розписів ОСОБА_3 було відомо про вакантні посади у КЕВ м. Вінниця, які нею розроблялися та затверджені керівництвом.
Позивачка свідомо уникала отримання письмових повідомлень про подальше звільнення. 
01 лютого 2024 року ОСОБА_3 , знаючи, що її посада скорочується, свідомо оформила лист непрацездатності. І як вбачається з матеріалів справи неодноразово продовжувала термін перебування на лікарняному. 
У зв`язку з вказаними обставинами, КЕВ м. Вінниця з метою дотримання всіх законних прав позивача, діючи добросовісно, вкотре додатково надіслав попередження про скорочення штату від 01 лютого 2024 року № 573/293 разом з копією наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 31 січня 2024 № 19 та від 31 січня 2024 № 20 цінним листом з описом кур`єрською доставкою на поштову адресу місця проживання (реєстрації) позивача. Однак, остання поштові повідомлення від КЕВ м. Вінниця умисно ігнорувала та не отримувала, внаслідок чого вони поверталися на адресу відправника.
Відповідачем вчинялися всі відповідні дії, спрямовані на вручення позивачу вище зазначених документів, однак ОСОБА_3 будучи ще 30 січня 2024 року попередженою про скорочення своєї посади, повідомленою про наявність вакантних посад у КЕВ м. Вінниця діяла недобросовісно, намагаючись таким чином створити формальну підставу для свого поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Окрім того місцевим судом неправильно визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, та без урахуванням того, що ухвалою від 02 березня 2024 року по кримінальному провадженню у справі №127/7051/24 ОСОБА_3 відсторонено від посади начальника фінансово-економічного відділення – головного бухгалтера квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, строком на 2 (два) місяці, однак в межах строку досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2024 року (включно). 
Також суд першої інстанції не врахував заперечення відповідача проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Від представника позивачки на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому адвокат Федик Ю. Ю. просить залишити рішення суду першої інстанції у частині поновлення ОСОБА_3 на роботі без змін. 
Водночас представник позивачки частково погоджується із доводами апеляційної скарги про неправильний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Окрім того адвокат просить стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати на правничу допомогу, понесені нею у суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 000 грн.

В судовому засіданні представник КЕВ м. Вінниця апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували з викладених у відзиві підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Наказом начальника КЕВ м. Вінниця 03 вересня 2012 року №139 ОСОБА_3 призначено на посаду начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера КЕВ (а. с. 26, том 1).
19 січня 2024 року Міністерством оборони України та Головнокомандуючим ЗСУ винесено директиву «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», згідно якої зобов`язало КЕВ м. Вінниця внести зміни до штату. Зокрема вивести зі штату посаду начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера - працівника, включити посаду начальника відділення – військовослужбовця (а. с. 45-47, том 1).
Наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 31 січня 2024 року № 19 на виконання вказаної директиви внесено зміни до штату КЕВ м. Вінниця (а. с. 48-49, том 1).
Наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 31 січня 2024 року №20 ОСОБА_3 попереджено про наступне скорочення (виведення зі штату) посади начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера з 31 січня 2024 року, запропоновано їй посади для подальшого переведення. Відмітка про ознайомлення ОСОБА_3 з наказом відсутня (а. с. 43, том 1).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2024 року підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК КК України, ОСОБА_3 відсторонено від посади начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця строком на два місяці, однак в межах строку досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2024 року включно (а. с. 20, том 1).
Наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 05 березня 2024 року №47 ОСОБА_3 відсторонено від посади начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця строком на два місяці, однак в межах строку досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2024 року включно без збереження заробітної плати (а. с. 27, том 1).
01 лютого 2024 року відповідач на поштову адресу ОСОБА_3 надіслав повідомлення про наступне скорочення посади, яку вона займає з 31 березня 2024 року (а. с. 191-193, том 1). Поштове відправлення повернулося без вручення ОСОБА_3 (а. с. 194-195, том 1).
Наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 05 квітня 2024 року №70 ОСОБА_3 звільнено з посади начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з 08.04.2024, здійснивши з нею усі розрахунки (а. с. 42, том 1).
08 квітня 2024 року відповідач на поштову адресу ОСОБА_3 надіслав витяг з наказу № 70 від 05 квітня 2024 року, повідомлення про те, що у зв`язку із її звільненням вона може отримати трудову книжку у відділі кадрів КЕВ м. Вінниця; повідомлення про нарахування та виплату належних при звільненні сум (а. с. 117-118, том 1).
Аналогічні листи надсилалися ОСОБА_3 02 травня 2024 року, 28 травня 2024 року (а. с. 204-209, том 1).
На письмову вимогу повідомити про причини невручення кореспонденції АТ «Укрпошта» повідомило, що з адресатом не було зв`язку, на зазначений номер телефону 02 лютого 2024, 03 лютого 2024 та 07 лютого 2024 направлялося смс-повідомлення про надходження відправлення, проте за відправленням ніхто не з`явився, з огляду на це його було повернуто за зворотною адресою (а. с. 196-197, том 1).
ОСОБА_3 у періоди з 01 лютого 2024 року - 05 лютого 2024 року, 06 лютого 2024 - 09 лютого 2024, 12 лютого 2024 - 16 лютого 2024, 17 лютого 2024 - 19 лютого 2024, 20 лютого 2024 - 23 лютого 2024, 24.02.2024 - 27 лютого 2024 та 28 лютого 2024 - 01 березня 2024 перебувала на лікарняному (а. с. 59-65, том 1).
При звільненні відповідач сплатив позивачці компенсацію за невикористану відпустку та виплатив вихідну допомогу, загальна сума склала 139 208,90 грн (а. с. 51, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).
Законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Водночас у разі виникнення трудових спорів власник повинен мати докази, що працівника було повідомлено про відповідне скорочення за два місяці. У зв`язку з цим попереджати працівника про наступне вивільнення доцільно в письмовій формі.
Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи в розумінні статті 49-2 КЗпП України є надання працівникові можливості завчасно визначитися з майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.
Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
У справі, що розглядається, позивачка ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із КЕВ м. Вінниця, працюючи на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера.
08 квітня 2024 року у зв`язку із скороченням ОСОБА_3 була звільнена із займаної посади. При цьому жодних належних та допустимих доказів персонального письмового під розпис своєчасного повідомлення позивачки про її звільнення, пропозицію подальшого працевлаштування, матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що КЕВ м. Вінниця не було дотримано порядку звільнення ОСОБА_3 .
Разом з тим, апеляційний суд частково погоджується із доводами апеляційної скарги щодо невірного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (далі – Порядок) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати (п. 3 Порядку).
При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму; н) винагороди державним виконавцям; о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків (п. 4 Порядку).
У лютому 2024 року ОСОБА_3 перебувала на лікарняному (а. с. 59-62, том 1), а з 02 березня 2024 року була відсторонена від посади строком на два місяці до 20 квітня 2024 року включно без збереження заробітної плати (а. с. 20, 27, том 1), відтак розрахунок середнього заробітку слід проводити, виходячи із заробітної плати за грудень 2023 року – січень 2024 року.
Так, відповідно до табелів обліку використання робочого часу (а. с. 74-86, том 2) позивачка відпрацювала у січні 2023 р. 17 днів, у лютому 2023 р. 20 днів, у березні 2023 р.18 днів, у квітні 2023 р. 19 днів, у травні 2023 р.23 дні, у червні 2023 р.19 днів, у липні 2023 р. 14 днів, у серпні 2023 р. 18 днів, у вересні 2023 р. 21 день, у жовтні 2023 р 17 днів, у листопаді 2023 р. 21 день, у грудні 2023 року 21 день, у січні 2024 року 20 днів.
Згідно із довідкою нарахування заробітної плати ОСОБА_3 від 16 серпня 2024 року (а. с. 72, том 2) у грудні 2023 року позивачці було нараховано: оклад 7 001,00 грн; надбавка за вислугу років 1400,20 грн; надбавка за таємність 700,10 грн; доплата за боєготовність 3 500,50 грн; доплата за інтенсивність 3 500,50 грн; місячна премія 16 000,00 грн; квартальна премія 7 001,00 грн; річна премія 17 000,00 грн. У січні 2024 року позивачці було нараховано: оклад 6 387,31 грн; надбавка за вислугу років 1 277,47 грн; надбавка за таємність 638,73 грн; доплата за боєготовність 3 193,65 грн.; доплата за інтенсивність 3 193,65 грн; місячна премія 14 630,00 грн; оплата відпустки в сумі 3 409,14 грн; оплата відрядження у розмірі 1 671,93 грн.
Апеляційний суд враховує, що до обчислення середнього заробітку за грудень 2023 року слід включити квартальну премію в розмірі 2 491,86 грн (7001,0 грн. : 59 відпрацьованих робочих днів у 4 кварталі) х 21 відпрацьований робочий день у грудні 2023 року), а також річну премію в розмірі 1 565,76 грн (17 000,00 грн : 228 робочих днів у 2023 році) х 21 відпрацьований робочий день у грудні 2023 року). Також врахуванню не підлягає робочий день 31 січня 2024 року, оскільки ОСОБА_3 перебувала у відрядженні.
Отже, всього заробітна плата за грудень 2023 року - січень 2024 року, яка включається до розрахунку середньої заробітної плати за останні два робочих місяці позивачки становить 68 889,87 грн.
У грудні 2023 року – січні 2024 року ОСОБА_3 відпрацювала 40 днів, тому середньоденна заробітна плата становить 1 722,25 грн.
Як зазначалося, наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 05 березня 2024 року №47 ОСОБА_3 відсторонено від посади начальника фінансово-економічного відділення-головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця строком на два місяці, однак в межах строку досудового розслідування, тобто до 20 квітня 2024 року включно без збереження заробітної плати.
Загальна кількість робочих днів з 21 квітня 2024 року по 23 липня 2024 року (дату ухвалення рішення судом першої інстанції) становить 67 днів (квітень – 7 робочих днів, травень – 23 робочих днів, червень – 20 робочих днів, липень – 17 робочих днів).
Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 115 390,75 грн (1 722,25 грн х 67 днів).
На викладені вище обставини суд першої інстанції уваги не звернув, помилково задовольнив вимоги позивачки про стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 2 216,05 грн, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню у відповідній частині.
Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо стягнення судом першої інстанції на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Із матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_3 під час розгляду справи у місцевому суді представляла адвокат Федик Ю. Ю. на підставі договору про надання правничої допомоги від 09 квітня 2024 року та ордеру (а. с. 66-68, 71, том 1).
На підтвердження понесених ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 15 000 грн адвокат Федик Ю. Ю. надала додаткову угоду № 2 від 09 квітня 2024 року, відповідно до якої позивачці було надано такі послуги: підготовка та подання до суду позовної заяви, представництво інтересів позивачки у суді першої інстанції.
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
Заперечуючи проти стягнення судових витрат на правничу допомогу, представник КЕВ м. Вінниця зазначав, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом об`ємом послуг, витраченим часом та не відповідає реальності та розумності їх розміру. Окрім того покладення витрат у заявленому розмірі в умовах воєнно стану становитиме для відповідача як підприємства Міністерства оборони України надмірний тягар.
На заперечення КЕВ м. Вінниця проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу суд першої інстанції уваги не звернув.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 169 ГПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Разом з цим, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених ОСОБА_3 на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених ст. 137 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних представником ОСОБА_3 робіт, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції до 10 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також розподілу судових витрат з ухваленням нового судового рішення у цій частині.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 заявляла одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру. Від сплати судового збору ОСОБА_3 звільнена на підставі п. 1 ч. ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції позовна вимога немайнового характеру підлягає задоволенню повністю, а позовна вимога майнового характеру підлягають задоволенню на 77,7% (1 722,25 грн х 100%) : 2 216,05 грн), з відповідача на користь держави слід стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог 2 152,30 грн (1 211,20 х 77,7 % = 941,10 грн; 941,10 грн + 1 211,20 грн) судового збору за подання позовної заяви.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга мала бути оплачена судовим збором у розмірі 2 906,88 (1 211,20 грн х 2 вимоги) х 150% = 3 633,60 грн; 3 633,60 грн х 0,8).
Оскільки апеляційна скарга відповідача у частині скасування рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, а у частині стягнення середнього заробітку підлягає задоволенню на 22,3%, відповідачеві слід компенсувати за рахунок державного бюджету у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку 324,12 грн (2 906,88 грн : 2 вимоги) х 22,3%).
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Таким чином із КЕВ м. Вінниця на користь держави слід стягнути різницю судового збору у розмірі 1 828,18 грн судового збору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки заявляє вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн, на підтвердження чого надала ордер (а. с. 52, том 2), договір про надання правничої допомоги від 09 квітня 2024 року (а. с. 58-60, том 2), додаткову угоду № 3 до вказаного договору від 12 серпня 2024 року (а. с. 61, том 2), квитанцію до прибуткового касового ордеру №12/08/24 (а. с. 62).
Правом на заперечення проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу КЕВ м. Вінниця не скористалося.
Тому, з КЕВ м. Вінниця на користь ОСОБА_3 пропорційно задоволеним вимогам слід стягнути 2 665,50 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року у частині стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу та сплати судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 115 390,75 грн (сто п`ятнадцять тисяч триста дев`яносто грн 75 коп.).
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на користь держави судовий збір у розмірі 1 828,18 грн (одну тисячу вісімсот двадцять вісім грн 18 коп) за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу, понесені нею у суді першої інстанції, у розмірі 10 000 грн (десять тисяч грн).
У решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року залишити без змін.
Стягнути Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу, понесені нею у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 665,50 грн (дві тисячі шістсот шістдесят п`ять грн 50 коп).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         С. Г. Копаничук

                                                                               С. К. Медвецький