Справа № 461/846/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1648/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Салати Я.І.
                      з участю представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Григоровича Р.Р., представників ОСОБА_1  – ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року у справі  за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У січня 2024 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що в будинку АДРЕСА_1 , який перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, знаходиться нежитлове приміщення підвалу під індексом VI, загальною площею 10,6 м2. Стверджували, що вищевказане приміщення комунальної власності незаконно утримується та використовується мешканкою квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 . Зазначали, що ОСОБА_1 користується відповідним приміщенням без будь-якого речового права, передбаченого чинним законодавством, а незаконне володіння об`єктом комунальної власності порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом нерухомого майна. 
Просили усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням підвалу під індексом VI, загальною площею 10,6 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення та заборонити користуватися даним приміщенням.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року у задоволенні позову Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення - відмовлено.
Рішення суду оскаржило Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.
В апеляційній скарзі покликається на те, що до позовної заяви, яку було подано управлінням комунальної власності долучався договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 3-0282 від 19 вересня 2001р згідно з яким Управління ресурсів Львівської міської ради (далі - Орендодавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (далі - Орендар) з другої сторони, про те що орендодавець на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №487 від 28 травня 2001р. та акту приймання передачі від 19 вересня 2001р. передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення підвалу загальною площею - 10,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Термін договору оренди був визначений з 19 вересня 2001р. до 19 вересня 2004р.
Вказує, що передача спірного приміщення в оренду також підтверджується висновком експерта про результати проведення будівельно-технічної експертизи приміщення в будинку АДРЕСА_1 №05/04-24е від 11 квітня 2024 року, в якому зазначалося наступне: «В акті біжучих змін від 25.12.2000 року зазначено що «зроблено обміри підвального приміщення VI площею 10,6 кв.м. виготовлено тех. документи для оренди». 
Стверджує, що приміщення на АДРЕСА_1 , заг. площею 10,6 кв.м, не віднесено до житлового фонду, вони не використовуються для мешканців будинку і виступають самостійним об`єктом нерухомого майна. Передачі ж у спільну власність підлягають виключно допоміжні приміщення житлового комплексу, і аж ніяк не нежитлові приміщення, які є окремими об`єктами цивільно-правових відносин.
Також зазначає, що експертом не було дано однозначної відповіді стосовно приміщення під літерою VI площею 10.6 кв.м., а лише вказано, що таке приміщення начебто не отримало самостійності з технічної точки зору.
Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Григоровича Р.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представників ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та ОСОБА_3  на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам, виходячи з наступного.
Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів № 109 від 10 березня 1987 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 включено до реєстру житлових будинків (споруд), які належать місцевим радам по Залізничному району м. Львова (а.с.22-24/).
Постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до якого, зокрема, включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.
Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів рішенням №728 від 27 грудня 1991 року «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» (копія - додається), затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів м. Львова (а.с.10-14).
В ході розмежування державної власності колишньої Української РСР між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був віднесений до комунальної власності Львівської міської ради депутатів трудящих.
Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Листом директора ЛМКП «Айсберг» Горошка Р. №4-3102-54843 від 29 листопада 2023 року повідомлено, що підвальне приміщення під індексом VI, загальною площею 10,6 м кв., яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 використовується мешканкою квартири АДРЕСА_3 а - ОСОБА_1 (а.с.16).
27 грудня 2023 року представниками Управлінням комунальної власності, за участі представників ЛМКП «Айсберг», проведено обстеження приміщення підвалу під індексом VI загальною площею 10,6 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого встановлено, що доступ до приміщення був відсутній, про що складено акт проведення перевірки №443-нп/23 від 27 грудня 2023 року (а.с.17).
Згідно заяви – згоди, яку адресовано Голові МВК Галицького району, мешканці будинку АДРЕСА_1 повідомили, що вони не заперечують проти приєднання підвального приміщення під літерою VI, площею 10.6 кв. м, до квартири АДРЕСА_3 а даного будинку. Заяву завірено 27 грудня 2007 року, директором ЛКП «Каменяр-Центр» ОСОБА_5 (а.с.36).
Відповідно до висновку експерта про результати проведення будівельно-технічної експертизи приміщення в будинку АДРЕСА_1 №05/04-24е від 11 квітня 2024 року, виконаної судовим експертом ОСОБА_6 , приміщення, площею 10.6 кв. м, позначене індексом VI, було частиною приміщення позначеного індексом VI, площею 26.2 кв. м. Відділена перегородкою частина приміщення під літ. VI, площею 10.6 кв. м, з технічної точки зору, не отримала самостійності і не є відокремленим приміщенням і не може функціонувати незалежно і самостійно від інших підвальних приміщень. Приміщення підвального поверху під літ. VI, через яке здійснюється прохід до приміщень в яких проходять внутрішньобудинкові мережі, можна відносити до категорії допоміжного приміщення.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку, відтак належить мешканцям будинку, а не органу місцевого самоврядування. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що спірне приміщення є нежитловим, таким що було створено для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
З такими висновками колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, зокрема, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче- огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.
Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» який набрав чинності 22.07.1992, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Частиною другою статті 10 цього Закону передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», який набрав чинності 04 січня 2002 року, передбачає, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин».
Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності 01 липня 2015 року, зокрема ст. 1 передбачено, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна». Частина 1 статі 5 Закону зазначає, що «Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників».
Такі висновки підтверджуються рішенням Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі №4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_7 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей і, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників, багатоквартирного будинку».
Окрім того, у рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс 19).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №915/1096/18, від 18 липня 2018 року у справі №916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі №904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі №906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі №914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Суд першої інстанції вірно вказав, що визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належить спірне приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик такого.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку, відтак належить мешканцям будинку, а не органу місцевого самоврядування.
Покликаючись в апеляційній скарзі на Постанову Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 року, Рішення Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27 грудня 1991 року № 728 та п. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», скаржник стверджує, що спірне приміщення в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 10.6 кв. м, перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради та є нежитловим приміщенням.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що вищенаведені нормативні акти, не визначають статусу чи категорії приміщення, до якого воно відноситься, і ці нормативні акти лише передбачали передання у відання органам місцевого самоврядування приміщень в житлових будинках, як допоміжних так і нежитлових.
Окрім того, ці нормативні акти були прийняті до прийняття Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», яким було визначено які приміщення можуть відноситись до нежитлових, а які до допоміжних, а також саме із прийняттям цього закону, за мешканцями багатоквартирних будинків було закріплено право власності на допоміжні приміщення цих багатоквартирних будинків власникам квартир та приміщень такого будинку.
В апеляційній скарзі, скаржник наголошує, що договір оренди нерухомого майна № 3-0282 від 19 вересня 2001 року, згідно з яким Управління ресурсів ЛМР та ОСОБА_9 уклали договір оренди терміном на 4 роки підтверджує те, що спірне майно було об?єктом цивільно-правових відносин, а також стверджує, що судом першої інстанції не було досліджено цієї обставини.
Однак, колегія такі доводи апеляційної скарги до уваги не бере, оскільки судом першої інстанції було досліджено наданий позивачем договір оренди нерухомого майна № 3-0282 від 19 вересня 2001 року та йому було надано належну оцінку.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було порушено норму ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», колегія суддів не бере до уваги, оскільки дана норма стосується виключно нежитлових приміщень, які використовуються на умовах оренди.
Спірне приміщення не може вважатись нежитловим, оскільки за своїми ознаками не підпадає під визначення нежитлових приміщень визначене у тому ж Законі, на який посилається апелянт, і про що саме зазначив суд першої інстанції посилаючись на правові позиції Верховного суду висловлені в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №915/1096/18, від 18 липня 2018 року у справі №916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі №904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі №906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі №914/843/17 про те, що «допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов?язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.»
Вищевказані правові позиції висловлені в постановах Верховного Суду, грунтуються на офіційному тлумаченні положень частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» викладеній у рішенні Конституційного Суду від 02 березня 2004 №4-рп/2004.
Так, в рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 №4-рп/2004 визначено: "1.1. Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об?єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього".
Таким чином, до нежитлових приміщень, можуть відноситись виключно ті приміщення, які з самого початку будувались як такі. При цьому позивачем не було подано жодного доказу, що при будівництві будинку за адресою АДРЕСА_1 , спірне приміщення планувалось як нежитлове. Також позивачем не надано жодних доказів щодо подальших реконструкцій цього будинку, які б підтверджували, що спірне приміщення було переобладнано під нежитлове.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Таким чином, апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради - без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 квітня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 06 листопада 2024 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

       Приколота Т.І.