ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер  643/9570/23
Номер провадження 22-ц/818/3295/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2024 року                                                 м. Харків
 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
представника відповідача адвоката Левкова В. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року в складі судді Тимош О.М. у справі № 643/9570/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі – КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надає підприємство згідно з Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-ІV від 24 червня 2004 року та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. 
Відповідач не в повному обсязі сплачував вартість вказаних послуг, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2009 року по 28 лютого 2022 року виникла заборгованість у розмірі 94 917,75 грн.
Посилаючись на вказані обставини, КП «ХТМ» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води в розмірі 94 917,75 грн, а також судові витрати.
16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому позов визнав частково, а саме в частині стягнення заборгованості за послуги надані ХТМ з теплопостачання за період з 01 жовтня 2021 року по 01 лютого 2022 року у сумі 8571,84 грн. 
Відзив мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 12 березня 2021 року.
Відповідно до п. 9 договору дарування інший співвласник квартири ОСОБА_2 прийняла на себе відповідні зобов`язання щодо сплати комунальних та інших платежів, які виникли до укладення договору дарування. 
Проте, ОСОБА_2 померла. Він не є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , оскільки з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, свідоцтва про право на спадкове майно не отримував, а тому відсутні підстави для стягнення боргу, який виник до укладання договору дарування внаслідок дій іншого співвласника.
Вказував, що його власний борг за період з 01 жовтня 2021 року по 01 лютого 2022 року становить 8571,74 грн та сума може бути стягнута судовим рішенням. 
Крім того, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки заборгованість нарахована з 01 жовтня 2009 року, проте позов подано 28 лютого 2023 року.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року позов КП «ХТМ» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за надані послуги з теплопостачання у період з 12 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року в сумі 64 457, 52 грн, а також 1822,67 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  відповідач є споживачем послуг, які надаються КП «ХТМ», проте належним чином зобов`язання щодо оплати наданих послуг не виконував, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку в межах строку позовної давності, про застосування якого заявлено  ОСОБА_1 . Також, при вирішенні питання щодо розміру заборгованості суд виходив з того, що   ОСОБА_1  на час відкриття спадщини був зареєстрований разом зі спадкодавцем, тобто вважається таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявив про відмову від спадщини, а тому є таким, що прийняв спадщину та відповідно, усі боргові зобов`язання. Також, положення договору дарування квартири, відповідно до якого обдарований не є правонаступником щодо заборгованості дарувальника по податках, комунальним чи іншим платежах, які б стосувалися відчужуваного майна, які виникли до підписання цього договору, не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань, оскільки вказаний договір не може створює правові наслідки для підприємства, яке не є учасником цих договірних правовідносин.
25 липня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левков Віталій Миколайович, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення, яким залишити позов КП «ХТМ» без задоволення, а також стягнути судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав стягнення з нього заборгованості за комунальні послуги у розмірі 64457,52 грн, у тому числі за боргами ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять доказів успадкування ним майна, у тому числі предметів побутового вжитку, після ОСОБА_3 , а тому він не є особою, яка має відповідати за борги по сплаті комунальних послуг спадкодавиці.
Також, судом першої інстанції не враховано наявність домовленості між ним та ОСОБА_3 стосовно користування квартирою та сплати комунальних боргів. 
Договір дарування не було визнано недійсним, не встановлено його невідповідність чинному законодавству України, а тому його положення повинні бути враховані іншими особами при визначенні прав та обов`язків сторін в інших, пов`язаних правовідносинах.
Зазначав, що він не успадковував та не міг успадковувати частку квартири, яка йому була подарована та, відповідно, не є спадщиною. Він не подавав заяви до нотаріальної контори про відмову від спадщини після смерті матері, оскільки жодного майна та майнових прав які б їй належали взагалі не існувало. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України). 
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є користувачем послуг теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за відповідачами обліковується борг 94917,75 грн за період з 01 жовтня 2009 року по 28 лютого 2022 року (а.с.3-4).
Станом на 11 вересня 2023 року за вказаною адресою зареєстрована особа - ОСОБА_1 ОСОБА_2 були знята з реєстрації 26 січня 2022 року, ОСОБА_4 – 23 жовтня 2013 року (а.с.5).
Відповідно до договору дарування від 12 березня 2021 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 1/2 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.21-23).
Відповідно до пункту 9 вказаного договору сторони домовилися про те, що обдарований не є правонаступником щодо заборгованості дарувальника по податках комунальним чи іншим платежах, які б стосувалися відчужуваного майна, які виникли до підписання цього договору та підлягають сплаті дарувальником. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с.20).
07 лютого 2024 року Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою повідомлено про відсутність у Спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) заведеної спадкової справи після померлої ОСОБА_2 (а.с.82).
За статями 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строк та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року, у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року, у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.
Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Частиною 6 статті 19 вказаного закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, чинних на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у строки, встановлені договором.
Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно з статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до статті 68 ЖК України плата за надання цих послуг повинна надаватися не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.
За вимогами пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі - Закон    № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину. 
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. Вказані строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи, що відповідачем не надано доказів ненадання чи неналежного надання послуг з теплопостачання, а також не спростовано розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості в межах строку позовної давності з квітня 2017 року по лютий 2022 рік включно.
Щодо доводів відповідача, що підстави для стягнення заборгованості, нарахованої до 12 березня 2021 року відсутні, то вони обґрунтовано не взяті до уваги судом першої інстанції та не приймаються судом апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач зазначає, що право власності на спірне майно він набув лише 12 березня 2021 року на підставі договору дарування, а тому за домовленістю сторін вказаного договору він не має нести відповідальності за борги попереднього власника.
Матеріали справи свідчать, що 12 березня 2021 року ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_1 1/2 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 . 
Між тим, інша 1/2 частина не була предметом цього договору та належала іншій особі. Зважаючи, що ОСОБА_2 за вказаним договором відчуджено лише частку, а не все майно в цілому, судова колегія не вбачає підстав вважати, що нарахована заборгованість за комунальні послуги є лише боргом ОСОБА_2 . 
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Згідно з частиною 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором (частини 2 та 4 статті 543 ЦК України).
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг від будь-якої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі та користується усіма житлово-комунальними послугами.
Зважаючи, що відповідачем не спростовано, що він був зареєстрованим та проживав у квартирі у спірний період та був споживачем послуг, наданих КП «ХТМ», судова колегія вважає, що стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з березня 2017 року по 28 лютого 2022 року є правомірним, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками та відповідно до вказаних вимог закону підприємство має право звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості до будь-кого з них окремо.
У разі виконання рішення суду, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до іншого можливого спадкоємця його матері з позовом про стягнення заборгованості за комунальні послуги в порядку регресу.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції також не спростовують, зводяться до переоцінки доказів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина