П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
12 вересня 2024 року                                                                                     м. Київ
 
Справа №372/2302/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/9931/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                   судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Мережко М.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Проць Т.В. 22 лютого 2024 року в м. Обухів, повний текст рішення складений 23 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди,
 
В С Т А Н О В И В
 
В травні 2023 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила спонукати ОСОБА_1 до виконання мирової угоди визнаної 14 травня 2009 року Обухівським районним судом Київської області по цивільній справі № 2-460/09, а саме: подарувати ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , стягнути сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 60000, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що ухвала Обухівського району Київської області від 14травня 2009 року про визнання мирової угоди набрала чинності та підлягає обов`язковому виконанню, однак, станом на дату подання позову умови мирової угоди в частині предмету позову відповідачем добровільно не виконані, а тому вона змушена звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди - задоволено.
Зобов`язано спонукати ОСОБА_1 до виконання мирової угоди визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року у цивільній справі №2-460/09, а саме подарувати ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що станом на час звернення позивача до суду із вказаним позовом та його розгляду зазначена мирова угода та ухвала Обухівського районного суду від 14 травня 2009 року не скасовані та є чинними, а тому підлягають виконанню сторонами у справі, в тому числі, в межах тих умов, які погодженні були сторонами у справі.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд першої інстанції вказав на те, що зазначення у прохальній частині позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір (Постанова КАС ВС від 26 червня 2023 року №160/16902/20).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.
 
Не погодився із зазначеним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , ним подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що в порушення норм матеріального права суд першої інстанції не застосував до позовних вимог ОСОБА_2 наслідки спливу строків позовної давності. Зазначає, що в матеріалах справи міститься рішення Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 14 червня 2018 року, та яким, зокрема, встановлено, що перебіг строку позовної давності для ОСОБА_2   щодо вимог про спонукання ОСОБА_1 виконати умови мирової угоди  визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року розпочався саме з 24 червня 2014 року, а тому в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України зазначена обставина не потребує повторного доказування. Однак, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не дослідив цієї обставини.
В даному випадку ОСОБА_2 звернулась із позовними вимогами про спонукання виконати умови мирової угоди в травні 2023 року, тобто після спливу загального строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови в позові.
Відповідач також вказує на те, що мирова угода не може бути виконана через суттєву зміну обставин, зокрема, через невиконання її умов в  першу чергу позивачем, яка порушила умови п.4 Мирової угоди  і почала продовжувати пред`являти в судовому порядку претензії на спірний житловий будинок, що в свою чергу призвело до неможливості виконання умов мирової угоди і відповідачем, а тому суд невірно встановив обставини справи, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що саме відповідач ОСОБА_1 не виконує умови мирової угоди, а тому позов підлягає задоволенню.
Також вказує на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач обрала неналежний спосіб захисту її прав, що є підставою для відмови в позові.  Зазначає, що на даний час суттєво змінилися обставини, а умови мирової угоди порушені саме позивачем, яка до цього часу пред`являє претензії на спірний житловий будинок, що призвело до того, що умови мирової угоди не можуть бути виконані в такому вигляді, а тому вважає, що належним способом захисту є саме внесення змін до мирової угоди  або її розірвання, що свідчить про те, що ОСОБА_2 обрала не вірний спосіб захисту її прав, і суд першої інстанції в порушення норм матеріального права  не звернув на це увагу, а тому ухвалив незаконне рішення.
На підстав викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Судові витрати у вигляді судового збору стягнути з позивача на користь відповідача.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Горбовий В.А. вкзує на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що саме  ОСОБА_2 не виконала вимоги мирової угоди від 14 травня 2009 року, та всупереч вимогам п. 4 мирової угоди у 2014 році звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, а в 2023 році звернулася до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю.
Однак, представник позивача вказує на те, що ОСОБА_1 не має наміру виконувати ні мирову угоду ні нове рішення суду про спонукання ОСОБА_1 до виконання мирової угоди затвердженої ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року, тому на думку ОСОБА_2 , вона має підстави звернутися до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю, щоб захистити свої права на майно, набуте під час проживання в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.
Також зазначає, що ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зазначив, що позивачка  ОСОБА_2 на його думку обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у позиву.
Однак, на даний час мирова угода та ухвала суду від 14 травня 2009 року не скасовані та є чинними, а відповідач умисно, свідомо ухиляється від її добровільного виконання, тому зазначені мирова угода та рішення суду підлягають виконанню сторонами у справі, в тому числі, в межах тих умов, які погоджені були сторонами у справі, а тому позивач обрала належний спосіб захисту. 
Також, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 пропустила строки позовної давності на звернення з позовом про спонукання його до виконання мирової угоди.
З приводу вказаних доводів представник позивача вказує на те, що починаючи з 2009 року ОСОБА_1 не виконує умови мирової угоди, але не звертався з клопотаннями чи заявами про внесення змін до мирової угоди, або її припинення, розірвання, визнання недійсною.
Умовами Протоколу про наміри від 09 липня 2020 року, який підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 визнав та підтвердив 09 липня 2020 року, свої зобов`язання відповідно до умов Мирової угоди, укладеної 14 квітня 2009 року.
Арешт, який був накладений на спірне майно (спільна сумісна власність) був скасований ухвалою Обухівського районного суду Київської області (справа №372/3794/14-ц, провадження № 2-зз/372/13/22) 14 вересня 2022 року.
Фактично, про порушення свого права та не бажання відповідача ОСОБА_1 виконувати умови мирової угоди позивач дізналася в 2024 році під час розгляду справи №372/2302/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди.
Також вказує на те, що відповідно до вимог Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
А продовження строків у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні, тобто строки позовної давності продовжуються.
За таких умов, на думку ОСОБА_2 строки позовної давності не порушено.
Проте, якщо суд апеляційної інстанції прийде до іншого висновку, вважаємо за необхідне заявити клопотання про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди.
Враховуючи викладене, вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та такою, що має бути залишена без задоволення, оскільки жодне з обґрунтувань, зазначених апелянтом не має достатніх підстав, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
 
В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Андруцька Г.О. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити.
Представник позивача - адвокат Горбовий В.А. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 серпня 1988 року до 03 серпня 2006 року перебували у шлюбі. У шлюбі в сторін у 1989 році народився їх син ОСОБА_3 .
В провадженні Обухівського районного суду Київської області перебувала цивільна справа № 2-460/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, відділу паспортної, реєстраційної та міграційної служби при Обухівському РВГУ МВС України в Київській області, про усунення перешкод в користуванні власністю та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зобов`язання не чинити перешкоди.
14 травня 2009 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області визнано мирову угоду, укладену 14 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до п.1.2 вказаної угоди, боржник зобов`язується протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_2 однокімнатну квартиру, орієнтовно житловою площею 17-20 кв.м в смт. Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 третій особі ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 при виконанні затвердженої судом 14 травня 2009 року мирової угоди зобов`язується відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 .
З моменту затвердження мирової угоди відповідач ухилявся від виконання умов мирової угоди, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами.
У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання виконати умови мирової угоди, за наслідками розгляду якого рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2013 року їй було відмовлено у задоволенні позову.
У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , Реєстраційної служби Обухівського МУЮ Київської області, ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , Обухівська РДА в особі Органу опіки та піклування про скасування та визнання незаконним рішення селищної ради, реєстрації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на житловий будинок, за наслідками розгляду якого чинним рішенням апеляційного суду Київської області від 02 червня 2015 року їй було відмовлено у задоволенні позову.
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 про спонукання до виконання мирової угоди, за наслідками розгляду якого чинним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2016 року йому було відмовлено у задоволенні позову.
01 грудня 2016 року Обухівським районним судом Київської області було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Мельник М.В. про визнання недійсним договорів дарування. Вказане рішення набрало законої сили.
14 березня 2016 року позивач звернулась до Обухівського району Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди в частині придбання їй однокімнатної квартири.
Рішенням Обухівського району Київської області від 08 грудня 2016 року задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди - відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Постановою Верховного Суду від 14 червня 2018 року рішення Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року залишено без змін.

За правилами ст. 175 ЦПК України (в редакції, чинній на момент затвердження місцевим судом мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.
У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного, на момент затвердження мирової угоди), виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 5 ст. 3 вказаного Закону було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Однак, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення п. 5 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.
Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Водночас, у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-274цс15.
Положеннями п.п. 3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
З наведених обставин вбачається, що з метою добровільного врегулювання спору між сторонами було укладено мирову угоду, яку ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року визнано судом, а провадження у справі закрито.
Умови мирової угоди, визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі №2-460/09 ОСОБА_1 не виконав, що не заперечувалось представником відповідача під час розгляду справи.
Станом на час звернення позивача до суду із вказаним позовом та його розгляду зазначена мирова угода та ухвала Обухівського районного суду від 14 травня 2009 року не скасовані та є чинними, а тому підлягають виконанню сторонами у справі, в тому числі, в межах тих умов, які були погодженні сторонами.
Таким чином, задовольняючи позовні вимоги про спонукання до виконання мирової угоди, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, вірно виходив з того, що мирова угода є правочином, з якого виникають або змінюються зобов`язання, ця угода не визнана недійсною і є чинною, а відповідач ухиляється від добровільного виконання. 
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності відхиляються колегією суддів, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності визначено у ст. 261 ЦК України, згідно із частиною першою якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що в порушення норм матеріального права суд першої інстанції не застосував до позовних вимог ОСОБА_2 наслідки спливу строків позовної давності.
Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Оскільки відповідач не заявляв клопотання про сплив строку позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанцій у цій справі, такі доводи суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту її прав, що є підставою для відмови в позові, відхиляються судом апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного, на момент затвердження мирової угоди), виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 5 ст. 3 вказаного Закону було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Однак, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення п. 5 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.
Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Водночас, у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-274цс15
Так, на даний час мирова угода та ухвала суду від 14 травня 2009 року не скасовані та є чинними, відповідач ухиляється від її добровільного виконання, тому зазначені мирова угода та ухвала суду від 14 травня 2009 року підлягають виконанню сторонами у справі, в тому числі, в межах тих умов, які погоджені були сторонами у справі, а тому позивач обрала належний спосіб захисту.
Доводи апеляційної скарги про те, що мирова угода не може бути виконана через суттєву зміну обставин, зокрема, через невиконання її умов в  першу чергу позивачем, яка порушила умови Мирової угоди і почала продовжувати пред`являти в судовому порядку претензії на спірний житловий будинок, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 1.3 Мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду від 14 травня 2004 року, позивач ОСОБА_2 , при виконанні затвердженої судом мирової угоди, зобов`язується відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 , однак відповідачем умови мирової угоди затвердженої ухвалою суду від 14 травня 2004 року не виконані, а тому у ОСОБА_2 не виникло зобов`язання відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку НОМЕР_1 .
 
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської областівід 22 лютого 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 М.В. Мережко 
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук

 
Повний текст постанови складений 25 жовтня 2024 року.