УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 752/4838/24
провадження № 51-5329 ск 24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
установила:
Як убачається з касаційної скарги та копій судових рішень, слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва 17 вересня 2024 року постановив ухвалу, якою надав дозвіл певним слідчим на здійснення примусового відібрання біологічних зразків (букального епітелію або слини) у підозрюваного ОСОБА_5 для проведення молекулярно-генетичного дослідженняв  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023100000000538 від 27 жовтня 2023 року.
Це рішення захисник ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному порядку. 
Суддя Київського апеляційного суду, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалою від 31 жовтня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за поданою скаргою. 
ОСОБА_4 звернулась із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть аргументів захисника зводиться до того, що ухвала слідчого судді є незаконною, а тому неможливість її апеляційного оскарження суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та загальним засадам кримінального судочинства. За твердженням скаржниці, суд апеляційної інстанції істотно порушив вимоги КПК, адже відкривши провадження викликав учасників в  судове засідання, яке відбувалось без фіксації технічними засобами, неправомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додану до неї копію оспорюваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на таких підставах.
Частиною 3 ст. 392 КПК установлено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. 
У ст. 309 КПК міститься вичерпний перелік рішень слідчого судді, які оскаржуються в апеляційному порядку під час досудового розслідування й у ньому немає ухвали про надання дозволу на примусове відібрання біологічних зразків. Отже, апеляційне оскарження такої ухвали процесуальним законом не допускається. Водночас згідно з ч. 3 вказаної статті проти інших, ніж ті, які визначені в переліку, ухвал слідчого судді можуть бути подані заперечення під час підготовчого провадження в суді.
Апеляційний суд установив, що ухвала слідчого судді від 17 вересня 2024 року не  входить до переліку рішень, зазначених у ст. 309 КПК, звідси, - і не підлягає апеляційному оскарженню. 
За правилами ч. 4 ст. 399 вказаного Кодексу суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. 
Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_4 суддя апеляційного суду діяв згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК, а доводи скаржниці про  протилежне є необґрунтованими.
Не можна визнати прийнятними і посилання авторки скарги на істотне порушення вимог вказаного Кодексу через відмову у відкритті апеляційного провадження після його відкриття, виклику учасників та проведення судового засідання без фіксування технічними засобами.
Жодних документів, які би підтверджували факт відкриття апеляційним судом провадження за поданою ОСОБА_4 скаргою захисник не надає, відсутні такі відомості й у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а саме собою здійснення певних процедурних дій не створює підстав для незастосування правил ч. 3 ст. 392, ч. 4 ст. 399 КПК, які ураховуючи їх імперативність є обов`язковими для виконання.
За нормами кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення дотримання прав та законних інтересів учасників і можуть бути застосовані лише у випадках розв`язання правових питань у кримінальному процесі, які прямо не врегульовані цим законом. Однак, виходячи зі змісту оспорюваного рішення та касаційної скарги такої юридичної ситуації немає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Відмова апеляційного суду у відкритті провадження на підставі статей 392, 399 КПК, в яких чітко встановлено правові обмеження оскарження оспорюваного судового рішення, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя.
Крім того, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до  правосуддя, а тому не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Оскільки з касаційної скарги, наданих копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів судового провадження.
Тому згідно з ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_4 .
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                         ОСОБА_6