КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 755/15547/24
провадження № 22-ц/824/16684/2024
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
09 грудня  2024 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1   про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату  житлово-комунальних послуг, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на ухвалу Дніпровського  районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року в складі судді Марфіної  Н. В.,  
встановив:
 
06.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»  звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за оплату  житлово-комунальних послуг. 
13 вересня  2024 року  Дніпровським районним судом  м. Києва  видано  судовий наказ   про  стягнення  з ОСОБА_1 на  користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» суми боргу  за оплату  житлово-комунальних послуг  у розмірі  6 211 грн  83 коп.,  а також  витрат по  сплаті судового  збору   в сумі 302,80  грн,  а всього 6 514 грн 63 коп. 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1    витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2 500,00 грн.
14.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» в особі  представника Линдюк С. С.  подало  апеляційну  скаргу,  в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року про  відмову у стягненні  витрат  на  правову допомогу,  а справу передати до  суду  першої інстанції  для продовження  розгляду. 
 Свої доводи мотивує тим,  що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі  документального   підтвердження  підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу.
До матеріалів справи   додавалися  належні докази сплати витрат  на  правничу допомогу. 
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові),  розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, тобто такі вимоги не є безспірними, а відтак не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, оскільки боржник позбавлений права довести неспівмірність заявлених вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.
Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема, згідно з частиною першою цієї статті визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.
В порядку пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
Вимоги щодо форми та змісту судового наказу закріплені у статті 163 ЦПК України, що включають подання документу про сплату судового збору.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.
На відмінну від витрат по сплаті судового збору, розмір якого визначається Законом України «Про судовий збір», розмір витрат на правничу допомогу не є фіксованим, а питання про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до положень ст. 137 ЦПК України вирішується з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги, а також заперечень іншої сторони щодо наявності підстав та розміру таких витрат. Відтак, при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд має забезпечити реалізацію сторонами дотримання принципу змагальності.
Керуючись положеннями статті 137 ЦПК України, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій прийнято оскаржуване рішення, розглянута в порядку наказного провадження.
При розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).
Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів ч.ч.3, 8 ст.141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст.141 ЦПК України.
Відповідно до положень ст. 167 ЦПК України розгляд заяв про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення заявника та боржника, що позбавляє останнього можливості подати заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу або клопотання про зменшення таких втрат.
З огляду на викладене відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження. У справах наказного провадження судові витрати не відшкодовуються.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі №607/1219/18, про те, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження.
Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відмову у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2 500 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, і вони підлягають стягненню з боржника за судовим наказом, який є особливою формою судового рішення спростовуються вищевикладеним.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Дніпровського  районного суду міста Києва від 13 вересня  2024 року постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, внаслідок чого підстав для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд 
 
постановив: 
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» залишити без задоволення. 
Ухвалу Дніпровського  районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                              І. М. Рейнарт
 
                                                                                                           Т. І. Ящук