ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8578/24 Справа № 199/2562/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       02 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі - Кошара О.В.
       розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, - 
В С Т А Н О В И В: 

               У квітні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
               В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72318981 від 27 грудня 2022 року, розмір заборгованості якої станом на 29 лютого 2024 року становить 21862,5 гривень, з яких: 5500 гривень – заборгованість за тілом позики, 16362,5 гривень – заборгованість за процентами за користування позикою. Оскільки відповідач таку заборгованість не погасив, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним договором позики в повному обсязі. 
               Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено частково. 
               Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72318981 від 27 грудня 2022 року станом на 29 лютого 2024 року в загальному розмірі 6 943,75 гривень, з яких: 5500 гривень – заборгованість за тілом позики, 1443,75 гривень – заборгованість за відсотками за користування позикою.
               У задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовлено.
               У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в розмірі 961,72 гривень.
               Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду у задоволеній частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
               Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
               Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
               Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав. 
               Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
               Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі і на умовах. Встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
               Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
               Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72318981 у формі електронного документу на відповідному інтернет-ресурсі https://mycredit.ua. 
               З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного договору відповідач отримав у позику 5500 гривень строком на 30 днів, зобов`язавшись повернути позику до 26 січня 2023 року включно, сплативши 2,5% на день за користування позикою, а 2,7% на день за понадстрокове користування позикою (ст. 625 ч. 2 ЦК України). Викладене підтверджується копією означеного договору з додатком.
               Згідно п.17 вищевказаного договору, якщо сума позики, зазначена в пп.2.1 п.2 договору, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк позикодавець має право у випадку невиконання позичальником умов цього договору нараховувати пеню в розмірі, визначеному п.2 договору (2,7% на день) за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «про споживче кредитування» та іншими актами законодавства (зокрема, щодо незастосування в період карантинних обмежень).
               Пунктом 18 вищевказаного договору позики визначено, якщо сума позики, зазначена в пп.2.1 п.2 договору перевищує розмір однією мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк нараховується процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) в розмірі, визначеному п.2 договору (2,7% на день) за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про споживче кредитування» та іншими актами законодавства (зокрема, щодо незастосування в період карантинних обмежень).
               Як встановлено судом із матеріалів цивільної справи, відповідач, як позичальник, на відміну від позикодавця, своїх договірні зобов`язання належним чином не виконав, у встановлений договором строк і в подальшому отриману позику не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив, внаслідок чого в нього станом на 26 липня 2023 року перед позикодавцем виникла заборгованість в загальному розмірі 21862,5 гривень, з яких: 5500 гривень – заборгованість за тілом позики, 16362,5 гривень – заборгованість за відсотками за користування позикою. Викладені обставини підтверджуються копією витягу з реєстру боржників, а також копією розрахунку.
               14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №14/06/21 та додаткові угоди до нього №2 від 28 липня 2021 року, №9 від 26 липня 2023 року, за умовами яких з урахуванням витягу з реєстру боржників №8 від 26 липня 2023 року, а також копії реєстру боржників №8 від 26 липня 2023 року позивач набув належних ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» прав вимоги за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72318981 від 27 грудня 2022 року в розмірі наведеної вище заборгованості в загальному розмірі 21862,5 гривень, який не змінився і станом на дату здійснення розрахунку позивачем – 29 лютого 2024 року. Наведені обставини підтверджуються копіями договору факторингу та додаткових угод до нього, копією акту прийому-передачі Реєстру Боржників, витягом з Реєстру боржників, копією реєстру боржників, копією платіжної інструкції на підтвердження розрахунків між клієнтом та фактором.
               Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд першої інстанції правильно виходив з того, що внаслідок укладення договору факторингу, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, а оскільки ОСОБА_1 як позичальник свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». 
               Між тим, ані розрахунок заборгованості, ані інші матеріали цивільної справи не містять жодних доказів пролонгації строку, на який надавалась позика. За таких обставин викладене зумовило висновок суду, що дійсний розмір правомірно нарахованих процентів саме за строкове користування позикою становить 1443,75 гривень (згідно додатку до договору позики). Решту суми боргу, що значиться як проценти за користування позикою, в розмірі 14918,75 гривень з огляду на розмір суми позики в контексті п.п.17, 18 договору позики та норми ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мала б становити пеня за понадстрокове користування сумою позики. 
               Відтак, нарахуванням кредитором/позикодавцем процентів за користування позикою після закінчення строку, на який надавалась позика, є неправомірним.
               Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
               Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір позики укладено ним 27 грудня 2022 року, а договір факторингу укладено 14 червня 2021 року, тобто ще до укладення договору позики, а тому у ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не існувало жодних прав вимоги станом на день їх передачі до ТОВ «ФК «ЄАПБ», що відповідно зумовлює відсутність у позивача права вимоги до ОСОБА_1 за цим договором позики, є безпідставними з огляду на наступне.
               Так, судом встановлено, що 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №14/06/21 та додаткову угоду до нього №9 від 26 липня 2023 року, за умовами якої з урахуванням витягу з реєстру боржників №8 від 26 липня 2023 року, а також копії реєстру боржників №8 від 26 липня 2023 року позивач набув належних ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» прав вимоги за договором позики.
               Додаткова угода № 9 від 26 липня 2023 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року підписана сторонами договору, є чинною, доказів щодо визнання її недійсною у судовому порядку позивачем суду не надано. Крім того, згідно п. 4 додаткової угоди, вона є невід`ємною частиною договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, а положення цієї угоди діють виключно щодо реєстру боржників №8 від 26.07.2023 року , в тому числі і щодо договору №72318981 від 27 грудня 2022 року, укладеного з ОСОБА_1 .          
                Інші доводи апеляційної скарги відповідача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
               Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
               Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.                 Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін. 
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2024 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                                       І.Ю. Ткаченко