УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 143/649/23
провадження № 61-13840ск24
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 липня 2024 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, позов задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк тривалістю 2 місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач навів поважні причини пропуску строку на подання заявипро прийняття спадщини.
 
16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у вказаній справі.
 
Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21, від 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23, від 08 квітня 2024 року у справі № 334/2358/23 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у виді житлового будинку, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки площею 0,2502 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на АДРЕСА_1 . 
 
Позивач ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 13 березня 1971 року Бабинецькою сільською радою Погребищенського району.
 
Заповітом від 03 листопада 2016 року, який посвідчений секретарем Бабинецької сільської ради Погребищенського району, зареєстрований в реєстрі за № 93 ОСОБА_4 належні йому житловий будинок та присадибні земельні ділянки на АДРЕСА_1 заповів позивачу.
 
Після смерті ОСОБА_4 , за заявою відповідача ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 26 липня 2022 року, приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Сердюком О. П. заведена спадкова справа № 14/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . 
 
Листом від 26 липня 2022 року № 42/01-14 приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Сердюк О. П. позивача ОСОБА_2 повідомив про заведення спадкової справи після смерті батька та запропонував подати заяву про прийняття спадщини у встановлений статтею 1270 ЦПК України строк (тобто, по 01 грудня 2022 року), з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану».
 
Таким чином, відповідальною за оформлення спадкових прав особою - приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Сердюком О. П. позивачу ОСОБА_2 доведено строк, у який він мав би подати заяву про прийняття спадщини і цей строк був поза встановленими законом межами у 6 місяців.
 
05 жовтня 2022 року позивач ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Сердюка О. П. заяву про прийняття спадщини.
 
Постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Сердюка О. П. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 червня 2023 року № 67/02-31 ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено через пропуск шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини.
 
За загальним правилом право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними (постанова Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, постанова Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц).
 
Отже, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.
 
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16, та Верховного Суду у постановах від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц.
Закон не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини і такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи.
 
Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності.
 
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2024 року  справі № 522/13557/23 (провадження № 61-5532св24).
 
Крім того, визначення поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, входить до предмета доказування у справі, тобто стосується оцінки доказів на предмет їх належності, допустимості та достатності.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в  справі № 373/2054/16-ц).
 
Незгода із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Суди першої та апеляційної інстанції забезпечили відкритий та змагальний розгляд справи, в межах якого відповідач мав можливість в повній мірі реалізувати свої права на заперечення проти позову та надання відповідних доказів.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову. 
 
При цьому вказані висновки не суперечать загальним правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров