ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Краснощокова Є. В.
 
31 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 545/1241/20
провадження № 61-11846св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач) постановою від 31 жовтня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнив частково. Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2024 рокускасував та ухвалив нове судове рішення. Скаргу ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Луценко А. С. неправомірними задовольнив частково. Зобов`язав державного виконавця здійснити перерахунок розміру заборгованості з аліментів з урахуванням коштів сплачених на рахунок неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 , на підставі платіжних інструкцій Р24А1308628412С2960 в сумі 1100 грн та Р24А850295162С46516 в сумі 11200 грн.
 
В цій справі ОСОБА_1 (далі - боржник) звернувся до суду із скаргою, у якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - державний виконавець) щодо визначення розміру заборгованості з аліментів та зобов`язати державного виконавця здійснити перерахунок розміру заборгованості з аліментів.
 
Ключовим питанням у спірних правовідносинах є те, чи вважається перерахування боржником аліментів на банківський рахунок неповнолітньої дитини таким, що здійснене на виконання судового рішення про стягнення аліментів?
 
Колегія суддів у цій справі врахувала висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22 (провадження № 61-15969св23) про те, що добровільне перерахування боржником аліментів на особистий рахунок його неповнолітньої дитини вважається таким, що здійснене на виконання судового наказу про стягнення аліментів на її утримання.
Вважала, що з урахування обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів.
З такими висновками Верховного Суду погодитися не можу з таких мотивів.
Суди встановили, що постановою державного виконавця від 15 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 545/1241/20 виданого Полтавським районним судом Полтавської області 17 вересня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини, починаючи з 25 травня 2020 року і до повноліття дітей.
Відповідно до довідки-розрахунку від 03 серпня 2023 року заборгованість згідно з виконавчим листом № 545/1241/20 станом на 01 серпня 2023 року становить 99 717,73 грн.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).
Оскільки особою, на користь якої виданий виконавчий лист, тобто стягувачем, є  ОСОБА_2 , то, обчислюючи розмір заборгованості зі сплати аліментів, державний виконавець обґрунтовано не врахував ті суми коштів, які боржник, діючи на власний розсуд, сплатив не на користь стягувача. 
Такі дії державного виконавця спрямовані на виконання судового рішення про стягнення аліментів та відповідають вимогам статей 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому немає сумнівів у тому, що аліменти є власністю дитини і законодавець закріпив право неповнолітньої дитини на самостійне одержання аліментів (стаття 179 СК України, стаття 31 ЦК України).
Однак, неповнолітній син стягувача та боржника, який відповідно до частини другої статті 47 ЦПК України наділений цивільною процесуальною дієздатністю, до суду із заявою про видачу судового наказу чи з позовом не звертався та відповідно судового рішення про стягнення аліментів на його користь немає. 
Під час розгляду скарги на дії державного виконавця суд не може вирішувати питання про те, на чию користь слід стягувати аліменти, оскільки це питання вже вирішено судовим рішенням, що набрало законної сили, заходи з примусового виконання якого й здійснює державний виконавець.
Водночас законом визначено процедуру захисту прав боржника в разі ознак, що можуть свідчити про нецільове витрачання аліментів.
Так, статтею 186 СК України встановлено порядок контролю органом опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів.
Згідно з частиною другою цієї статті у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Тобто, у платника аліментів у разі нецільового витрачання аліментів передбачено право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини.
Наведене свідчить про те, що платник аліментів не наділений правом самостійно визначати отримувача аліментів, тим більше під час розгляду питання про розмір заборгованості зі сплати аліментів, оскільки особа, на користь якої стягуються аліменти (отримувач аліментів) визначається судом за відповідним позовом/заявою про видачу судового наказу, поданим/поданою тим з батьків, з ким проживає дитина, або ж самою неповнолітньою дитиною. Боржник же в такому випадку наділений лише правом ініціювати контроль цільового використання аліментів. 
З урахуванням викладеного вважаю, що колегії суддів належало передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22.

Суддя                                                                                     Є. В. Краснощоков