КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 жовтня 2024 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/54323/21-ц
номер провадження 22-ц/824/12898/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
представник відповідача ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року /суддя Ільєва Т.Г./
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення грошових коштів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2021 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики. З урахуванням уточнених вимог, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 129 179, 60 доларів США - суму основного боргу та 11 638,78 доларів США - три проценти річних, що разом становить 140 818, 38 доларів США.
Рішенням  Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 129 179 (сто двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) доларів США 60 центів та три проценти річних у розмірі 11 638 (одинадцять тисяч шістсот тридцять вісім) доларів США 78 центів, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі - 11 350  грн. /т. 2 а.с. 33-44/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у позовних вимогах.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, судом не виконано клопотання експерта про надання оригіналів досліджуваних документів за призначеною судом експертизою. Матеріали справи не містять відповіді суду про неможливість надати запитувані експертом оригінали досліджуваних документів, зразків почерку та підпису відповідача або ж супровідних листів про направлення вказаних вище зразків підписів та почерку на адресу експерта. Матеріли справи також не місять відомостей про призначення чергового судового засідання, з метою відібрання додаткових зразків для проведення експертизи, відповідно судом не було вчинено жодних дій, спрямованих для виконання клопотання експерта. У зв`язку із невиконанням судом першої інстанції вимог експерта, ухвала суду була залишена без виконання, що призвело до неможливості проведення експертизи, яка могла виступити беззаперечним доказом по справі. 17.11.2023 представником відповідача подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі, однак судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання, що призвело до порушення принципу змагальності та неправильного вирішення справи. Не враховано судом першої інстанції і того, що в трансакціях про начебто оплату, не вказано призначення платежу, що додатково свідчить про відсутність боргових зобов`язань. Також вказував і на те, що приймаючи до розгляду заяву про уточнення розміру позовних вимог, судом не приймалася відповідна ухвала та не надавався відповідачу строк для надання відзиву на уточнену позовну заяву із зазначенням власних заперечень. Вказував, що суд першої інстанції взагалі не мав підстав для прийняття та задоволення уточненої позовної заяви. Подача заяви про уточнення розміру позовних вимог щодо стягнення нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України трьох процентів річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, фактично є новим позовом, оскільки обґрунтована новими вимогами, які не заявлялися під час подачі позову, та спрямована на одночасну зміну підстав і предмета позову. Що стосується періоду розрахунку, судом задоволено позов в частині нарахування 3% річних починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), що також є грубим порушенням норм матеріального права. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 01.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (а.с.7).
Згідно п. 1.1. договору позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 137 500 (сто тридцять сім тисяч п`ятсот) доларів США, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.
Відповідно п. 2.2. договору строк надання позики позичальнику становить два календарних роки з моменту реальної передачі всієї грошової суми та підписання сторонами цього договору та розписки про отримання позики.
Розділом 3 договору визначені порядок надання і повернення позики. Позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього договору. Позика надається шляхом передачі готівки із рук позикодавця в руки позичальника. Підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю. По закінченню строку, вказаного в п. 2.1 цього договору, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики. Підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику.
На виконання умов договору позивачем 01.03.2016 року було передано відповідачу суму позики у розмірі 137 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою позичальника від 01.03.2016 року до договору позики від 01.03.2016 року /а.с.9/.
З даної розписки вбачається, що ОСОБА_2 позичив суму грошових коштів у розмірі 137 000,00 доларів США у ОСОБА_1 та зобов`язався їх повернути до 01.03.2018.
Таким чином, датою повернення суми позики є 01.03.2018 року.
Позивач звернувся до суду, оскільки у визначений договором термін сума позики не була повернута.
Також судом встановлено, що у 2018, 2019, 2021 роках відповідач частково погасив свій борг перед позивачем. Відповідач повертав грошові кошти, як шляхом безготівкового перерахування на картковий рахунок позивача, так і готівкою під час особистих зустрічах. Позивач долучив банківські виписки по своїм картковим рахункам, в яких позначив суми, які перераховувались відповідачем у якості погашення заборгованості /а.с. 10-25/. 
Навівши розрахунки у позові та уточненнях, позивач вказував, що з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 129 179,60 доларів США.
Також, посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач зазначив, що періодом прострочення грошового зобов`язання є з 15.09.2019 року по 15.09.2022 року включно, тобто 1 097 днів, а тому три проценти річних від простроченої суми складають 11 638,78 доларів США.
Позивачем було надано розрахунок, який останній розрахував за наступною формулою: сума санкції = С * 3 * Д : 365 (або 366 у високосному році) : 100, де с - сума заборгованості, д - кількість днів прострочення.
Період прострочення грошового зобов`язання складає: з 15.09.2019 року по 15.09.2022 року включно, тобто 1 097 днів. Відтак, три проценти річних від простроченої суми складають 11 638,78 доларів США. /а.с. 139-141/.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 1046 ЦК України про те, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Судом встановлено, що внаслідок укладення Договору між позивачем та відповідачем склалися зобов`язальні правовідносини з приводу позики грошей.
Укладення Договору позики підтверджено наданням розписки, що передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України. По своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (висновок Верховного Суду, який міститься у постанові від 19.12.2018 року у справі № 544/174/17-ц).Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей та дати отримання із зобов`язанням їх повернення.
З розписки, які долучені позивачем вбачається, що відповідач взяв в борг грошові кошти у доларах та зобов`язався їх повернути позивачу до 01.03.2018 р.
Твердженням відповідача, що ним не підписувалась розписка, та те, що підпис відрізняється, судом першої інстанції надана правильна оцінка.
Так, за клопотанням представника відповідача 05.10.2022 ухвалою суду було призначено комплексну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, з проставлення питань перед експертом, які ж просив представник відповідача.
Разом з цим, представник відповідача подав апеляційну скаргу на дану ухвалу, яку Київським апеляційним судом було залишено без змін.
Справа була направлена для проведення експертизи та 03.07.2023 експертом було направлено рахунок для оплати експертизи, який судом було направлено сторонам, зокрема і відповідачу для виконання.
Окрім цього, експертом було направлено клопотання про надання додаткових матеріалів, який суд отримав 12.07.2023, яке було направлено сторонам для відома та виконання, що підтверджується повідомленнями про його отримання, зокрема і відповідачем.
Також, суд повторно направляв рахунок експерта стороні відповідача.
31.08.2023 р. матеріали справи були повернуті експертом, у зв`язку з невиконанням вимог клопотання та тим, що відповідач не здійснив оплату.
З урахуванням даних обставин та в загальному процесуальної поведінки відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною відповідача не вчинено жодних дій щодо спростування доводів позивача та підтвердження обставин, на які він сам посилається.
Відповідач, заявивши клопотання про проведення експертизи, не виконав умови експерта, оскаржував ухвалу про призначення експертизи, що свідчить про те, що останній не зацікавлений у встановлені оригінальності його підпису на розписці.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції не вчинено жодних дій щодо виконання експертизи та збору доказів, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.
За змістом ст.103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Власного експертного висновку відповідачем не надано, як і не надано ані зразків підписів у інших документах, ані оплачено експертизу, призначену судом.
Крім того, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
З врахуванням обставин справи, процесуальної поведінки сторони відповідача, суд першої інстанції, на підставі ст. 109 ЦПК України, визнав факт, укладення між позивачем та відповідачем Договору позики та розписки, оскільки стороною відповідача не надано належних доказів на спростування обставин, на які посилається позивач та не вчинено всіх необхідних дій, з метою проведення експертизи.
Відмовляє апеляційний суд і у клопотанні про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції, оскільки апелянтом так і не надано зразків підписів, які суд не може збирати з власної ініціативи.
Таким чином, судом встановлено договірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо взяття грошових коштів у позику.
Окрім цього, позивач надав докази сплати коштів відповідачем на його рахунки, доводи апеляційної скарги щодо відсутності даних щодо призначення платежу апеляційним судом також відхиляються, оскільки апелянтом не надано інших даних, підтверджених доказами, в обґрунтування зарахування коштів на рахунок позивача.
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, прийшов до обґрунтованого висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд  не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року - залишити без задоволення.  
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року - залишити без змін.   
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: