ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8774/24 Справа № 172/2393/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання неправомірним стягнення процентів за користування,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 08.11.2022 року між позивачем та відповідачем за допомогою веб-сайту (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», було укладено електронний договір №1110-24744 про відкриття кредитної лінії.
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 24 листопада 2023 року в нього виникла заборгованість в розмірі 75 036 грн., яка складається з 7 700 грн.. – простроченої заборгованості за кредитом та 67 336 грн. простроченої заборгованості за процентами.
Враховуючи наведене ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 75 036 грн. та судові витрати у розмірі 2 147,20 грн.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника подано зустрічний позов до ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання неправомірним стягнення процентів за користування в розмірі 67 336 грн. за п. 4,6 договору про відкриття кредитної лінії №1110-2474 від 08.11.2022 року. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що відповідно до умов п. 4.1 кредитного договору розмір кредитного ліміту, тобто загальний розмір кредиту в сумі 7700,00 грн. Згідно з п. 4.4. кредитного договору, базовий період складає 17 (сімнадцять цілих, нуль сотих) календарних днів. Згідно з умовами кредитного договору, позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб в сумі 7700,00 грн. зі строком кредитування на 300 календарних днів та встановленою процентною ставкою. Відповідно до п. 4.6. кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 3,00 % (три цілих, нуль сотих відсотки(-ів)) за кожен день користування кредитом. Згідно з умовами договору, позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення споживчих (особистих) потреб в сумі 7700, 00 грн. на 300 календарних днів. Заявлений строк - 17 днів, знижена % ставка - 2,50 % в день; стандартна % ставка - 3,00 % в день. Відповідно до п. 5.3.1. розрахунок кредитного договору, сума кредиту становить 7700,00 грн., проценти за користування кредитом 3272,50 грн., разом заборгованість складає 10972,50 грн. Також кредитний договір містив умови, що строк кредитування складає 300 днів до 04 вересня 2023 року. Строк договору є рівним строку кредитування. В частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. При цьому вказано, що орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору (за весь строк кредитування) складає: 77000,00 гривень і включає в себе суму кредиту та проценти за користування кредитом в розмірі 69300,00 гривень (п.4.10 договору). Реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає вісімсот тридцять чотири тисячі триста двадцять п`ять цілих, нуль сотих відсотки (-ів)) (п.4.9 договору). 
З огляду на вказане, а також посилаючись на практику Верхового Суду, зазначала, що за змістом кредитного договору визначаються фактично три строки, в межах яких здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів, тому в даному випадку спірні умови слід трактувати на користь споживача та виходити зі строку кредитування 17 днів та відповідної ціни кредиту у розмірі 10972,50 гривень, які первинно узгоджувались учасниками. А тому вважала, що сума стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за договором про відкриття кредитної лінії № 1110-2474 від 08.11.2022 року становить 10972,50 грн., що складається: із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7700,00 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 3272,50 грн.
Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1110-2474 від 08.11.2022 року в сумі 10 972,50 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 7 700 грн., заборгованості за нарахованими відсотками – 3 272,50 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 2 147,20 грн. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено: визнано неправомірним стягнення процентів за користування в розмірі 67 336 грн. відповідно до п. 4.6 договору про відкриття кредитної лінії № 1110-2474 від 08.11.2022 року. Стягнуто з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з витратами на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за договором №1110-2474, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та скасувати стягнення з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» витрат на правову допомогу.
В обґрунтування посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
З доводами аналогічними доводам позовної заяви зазначав, що між сторонами 08.11.2022 року укладено Договір про відкриття кредитної лінії, в якому погоджено всі істотні умови договору, зокрема і розмір процентів, які нараховувались відповідачу у межах погоджених строків кредитування.
Також наголошував, що базовий період – строк протягом якого боржник (позичальник) бажає сплачувати саме процент за користування кредитом (в даному випадку – 17 календарних днів), який він сам обирає при заповнення заявки на отримання грошових коштів та за який сплачує проценти за заниженою ставкою. А строк кредитування – строк на який видаються грошові кошти, якими він може користуватися. У даному випадку відповідно до п.4.6 договору від 08.11.2022 року складає 300 днів з моменту перерахування кредиту позичальнику, тобто до 04.09.2023 року. А тому вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування сімнадцятиденного терміну кредитування, оскільки договір укладався на 300 календарних днів, а отже позовні вимоги фінансової установи підлягають задоволенню.
Що ж стосується зустрічних позовних вимог, то апелянт наголошував, що сторони вільні самі визначати при укладенні договору його істотні умови, зокрема розмір процентів та строк кредитування, які у даному випадку були погоджені та підписані сторонами в електронному вигляді.
ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідки про доставку повістки до Електронних кабінетів товариства та його представника, а також довідка про доставку повістки на електронну пошту ОСОБА_1 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки на ім`я ОСОБА_1 , (а.с.186, зворот, 188 ) 
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, а тому фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 7 700 грн. та заборгованість за процентами станом на 24.11.2022 року (кінець погодженого сторонами першого базового періоду) у розмірі 3 272,50 грн., підлягають поверненню банку. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірним стягнення процентів за користування у розмірі 67 336 грн. відповідно до п.4,6 договору №1110-2474 та відмовляючи у задоволенні первісних вимог у цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що нарахування процентів після закінчення строку дії договору,тобто після 24.11.2022 року, є неправомірним.
Із такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитись в повні мірі з огляду на наступне.
Так, згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії №1110-2474 в електронній формі. Даний договір та правила разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови договору та надання кредиту. Укладаючи цей договір, позичальник підтвердив, що попередньо уважно ознайомився з правилами на веб-сайті кредитодавця (https://creditkasa.ua), повністю розуміє всі їх умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись договору, а тому добровільно та свідомо укладає договір та бажає настання правових наслідків, обумовлених ним.
Позичальник ствердив, що до укладення договору отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема ч. 2 ст. ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9,25 ЗУ «Про споживче кредитування» , що забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання (а.с. 9-14).
Позичальник ОСОБА_1 погодилась на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А490. Сторонами не оспорюється факт укладення договору про відкриття кредитної лінії №1110-2474 від 08.11.2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 .
Згідно з умовами вказаного договору від 08.11.2022 року ОСОБА_1 був отриманий кредит шляхом перерахування на її банківський рахунок (банківська картка) грошових коштів у розмірі 7 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3,00 % (стандартна процентна ставка), 2,50 % (знижена процентна ставка) від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом, строком на 300 календарних днів. Дата повернення кредиту 04 вересня 2023 року. 
Також, договором передбачено, що невід`ємною його частиною є додатки: правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), паспорт споживчого кредиту, таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором відповідно до Методики НБУ та паспорт споживчого кредиту (а.с.15-23).
На виконання умов договору 08.11.2022 року відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 7 000 грн. гривень шляхом перерахунку на її платіжну карту, що підтверджується довідкою про успішність операцій АТ КБ «Приват Банк» від 129.11.2023 року та довідкою про перерахування суми кредиту лінії №1110-2474 від 08.11.2022 року (а.с. 25, 29-31).
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 та її представник не заперечували даного факту
Однак, як зазначає позивач, ОСОБА_1 не виконала свого обов`язку та не повернула наданий кредит в строк, передбачений договором.
Як вбачається із довідки про укладений договір, відповідно до якого надана фінансова послуга, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, станом на 24.11.2023 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед ТОВ «Укр Кредит Фінанс» в розмірі 67 336 грн, з яких 7 700 грн. - основний борг, 67 336 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. 
Нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалось з 08.11.2022 року по 24.11.2022 року за зниженою ставкою 2,5%, з 25.11.2022 року по 03.09.2023 року за стандартною ставкою 3%. При цьому слід звернути увагу, що відсотки кредитодавець нараховував лише до закінчення строку кредиту тобто до 04.09.2023 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до п. 4.6. вищевказаного кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, починаючи з першого дня видачі кредиту та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту в наступних розмірах: стандартна процентна ставка - 3,00 % за кожен день прострочення кредитом (застосовується протягом усього строку дії цього договору, за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою та/або пільговою ставкою). Знижена процентна ставка - 2,50 %, право користування кредитом за такою ставкою згідно умов, визначених п. 10.1 цього договору. Пільгова процентна ставка - 2,50 %, право користування кредитом за вказаною процентною ставкою згідно умов, визначених п. 10.1 цього договору.
Заявлений строк користування кредитом, який складає 17 днів, і нараховані за цей період проценти в сумі 3 272,50 грн., на стягнення яких і погодився відповідач, згідно п. 2.3 кредитного договору від 08.11.2022 року №1110-2474 є лише обраним позичальником строком користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за пільговою та/або зниженою процентною ставкою.
За пунктом 4.8 вищевказаного кредитного договору, строк кредитування, тобто, строк, на який надається кредит позичальнику, складає 300 календарних днів (до 04 вересня 2023 року) з моменту перерахування кредиту позичальнику, строк договору є рівним строку кредитування.
Отже, базовий період - період (строк) протягом якого боржник (позичальник) буде сплачувати саме відсоток за користування кредитом (в даному випадку - 17 днів) (пункт 4.4 Договору), а строк кредитування - строк на який видаються грошові кошти позичальнику, якими він може користуватися (в даному випадку 300 днів) (пункт 4.8 договору).
Відповідно до п. 2.3. кредитного договору від 08.11.2022 року №1110-2474 для мінімізації загальних витрат позичальника за кредитом кредитодавець рекомендував позичальнику здійснити повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду строку кредитування згідно розрахунку у вигляді таблиці, відображеній у договорі.
Більше того, п. 4.10 договору передбачена орієнтовна вартість кредиту (за весь строк кредитування складає 77 000 грн та включає а себе суму кредиту та проценти за користування кредитом 69 3000 грн).
Отже, сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідач у межах строку кредитування з 08.11.2022 року по 04.09.2023 року за користування кредитними коштами.
Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.
Також колегія суддів відмічає, що розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Даних на його спростування матеріали справи не містять.
Отже, вимоги позивача про стягнення відсотків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки не виходять за межі строку дії договору.
За встановлених обставин є помилковим посилання суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12), згідно яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як було встановлено строк дії договору закінчився 04.09.2023 року, а відсотки, які позивач просив стягнути з відповідача за користування позиченими коштами відповідно до розрахунку заборгованості нараховувались по 03.09.2023 року включно.
Таким чином висновок суду першої інстанції щодо безпідставності нарахування відсотків у цій частині не відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Крім того, нарахування відсотків поза межами строку кредитування не може бути підставою для визнання оспорюваного ОСОБА_1 п.4.6 договору про відкриття кредитної лінії неправомірним, а тому зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність у відповідача заборгованості за договором від 08.11.2022 року станом на 24.11.2023 року у розмір 75 036 грн., з яких: 7 700 грн. – простроченої заборгованості за кредитом та 67 336 грн. простроченої заборгованості за процентами.
Однак щодо розміру процентів, які погоджено сторонами та за якими заборгованість майже у дев`ять разів перевищує фактично отримані позичальником кошти, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у 
розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як було зазначено вище сторонами погоджено розмір процентів та порядок їх нарахування та відповідно до розрахунку заборгованості він складає 67 336 грн.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказана сума відсотків з огляду на сам  розмір позики 7 700 грн є явно завищена, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19. 
Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 67 336 грн. не є співмірною сумі кредиту у 7 000 грн. за договором №1110-2474, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність зменшення розмір процентів за вказаним договором до 5 000 грн.
При цьому слід наголосити, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду апеляційної інстанції, укладення ОСОБА_1 договору №1110-2474 від 08.11.2022 року перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»  заборгованості у загальному розмірі 12 700 грн. з яких: 7 700 грн. – прострочена заборгованість за кредитом, 5 000 грн. – прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України у випадку коли суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із положеннями ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на часткове задоволення позовних вимог ТОВ (16,93%) судові витрати, понесені позивачем у суді першої та апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають пропорційному стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме у розмірі 1 154,87 грн. (363,52 – за подачу позовної заяви та 791,35 – за подачу апеляційної скарги).
Судові витрати понесені ОСОБА_1 , зокрема і витрати на професійну правничу допомогу, з огляду на відмову у задоволенні її зустрічних позовних вимог, не підлягають відшкодуванню.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 75 036 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задовольнити частково.
Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2024 року скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 38548598) заборгованість за кредитним договором №1110-2474 від 08 листопада 2022 року у загальному розмірі 12700 грн. (дванадцять тисяч сімсот грн.) з яких: 7 700 грн. – прострочена заборгованість за кредитом, 5000 грн. – прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 38548598) судовий збір у розмірі 1154,87 грн..
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання неправомірним стягнення процентів за користування кредитом відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2024 року.

Судді: