КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 754/4636/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13606/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
04 грудня 2024 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Назарова Романа Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року у складі судді Зотько Т.А.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 12 березня 2019 року просив:
 
стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 17 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. у розмірі 100 226,53 доларів США, що по курсу НБУ на 28 березня 2017 року (дату подання позовної заяви) становить 2 721 150 грн 53 коп, а саме: 40 000 доларів США - сума позики; 10 548,38 доларів США - відсотки за користування грошовими коштами протягом терміну дії договору позики; 13 033,41 доларів США - відсотки за користування грошовими коштами в період з 19 травня 2015 року по 28 березня 2017 року; 34 211, 88 доларів США - пеня за невчасне виконання зобов`язання; 2 552,90 доларів США - моральна шкода;
 
у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором позики від 17 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. у розмірі 100 226,53 доларів США, що по курсу НБУ на 28 березня 2017 року (дату подання позовної заяви) становить 2 721 150 грн 53 коп звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві приватної власності у рівних частинах;
 
визначити порядок та спосіб реалізації предмету іпотеки квартири АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві приватної власності у рівних частинах.
 
Позов обґрунтовано тим, що 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики грошових коштів. Предметом договору є надання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 40 000 дол. США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 319 720 грн, на строк до 18 травня 2015 року. 
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 договірних зобов`язань станом на 28 березня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 2 721 150 грн 53 коп.
 
З метою забезпечення виконання договору позики 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. 
 
Відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності у рівних частинах. 
 
Згідно п. 1.5. іпотечного договору ринкова вартість квартири, що передана у іпотеку, станом на 17 травня 2013 року становила 467 000 грн.
 
Відповідно до п. 6.1 іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання за Договором позики в цілому чи в його частині, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог та відшкодування витрат. 
 
Пунктом 6.4.1 іпотечного договору визначено, що у разі набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавці цим договором підтверджують свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки.
 
У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору позики, позивач звернувся до суду з даним позовом.
 
Також відповідно до матеріалів справи рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у цій справі  позовні вимоги ОСОБА_1    про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки  задоволено частково. 
 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 травня 2013 року у розмірі: основна сума боргу - 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 086 000 грн, відсотки з користування грошовими коштами протягом терміну дії договору у розмірі 10 548, 38 доларів США, що еквівалентно 283 945, 02 грн, відсотки за користування грошовими коштами у період з 19 травня 2015 року по 28 березня 2017 року включно у розмір 13033, 41 доларів США, що еквівалентно 353 857, 08 грн, пеня у розмірі 34 211, 88 доларів США, що еквівалентно 928852, 54 грн. Вирішено питання судових витрат.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в сумі 2552,90 дол США  та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3   та позов  третьої особи  ОСОБА_7 задоволено.
 
Визнано недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 17 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., зареєстрований у реєстрі за № 346.
 
Вирішено питання судових витрат  (а.с. 107-125 т. 4).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року  рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним   скасовано, ухвалено  в цій частині нове рішення про відмову в позові.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в частині задоволення позову третьої особи ОСОБА_7 залишено без змін.  Вирішено питання судових витрат (а.с. 154-171 т.5).
 
Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_3 залишено без змін.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_7   про визнання договору іпотеки недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог   ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, а справу  в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_5 (а.с. 38-40 т.7).
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року позов ОСОБА_1   про звернення стягнення на предмет іпотеки  залишено без задоволення.
 
В апеляційній скарзі адвокат Назаров Р.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.
 
Вказує, що строк позовної давності міг бути застосований судом виключно щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики щомісячними платежами термін виконання яких настав до 18 березня 2014 року (тобто за період з 18 червня 2013 року по 18 березня 2014 року), оскільки трирічний строк позовної давності щодо останнього щомісячного платежу - 18 березня 2014 року, сплив 19 березня 2017 року.
 
Звертає увагу суду, що трирічний строк для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики по щомісячним платежам термін виконання яких настав після 18 квітня 2014 року (тобто за період з 18 квітня 2014 року по 18 травня 2015 року) не сплив, оскільки навіть щодо першого такого платежу - 18 квітня 2014 року, строк звернення до суду закінчується 19 квітня 2017 року, тоді як позивач звернувся у суд з позовом 06 квітня 2017 року.
 
Окрім цього зазначає, що у цій справі ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики, яке є чинним та яким установлено суму заборгованості за основним зобов`язанням.
 
Вважає, що зміна предмету позову була здійснена позивачем в межах цієї ж справи, в порядку та в процесуальні строки передбачені ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання, без зміни підстав позову.
 
Скаржник посилається на те, що переривання перебігу позовної давності відбулось 06 квітня 2017 року в день подання позову з первісними позовними вимогами. Факт зміни предмета позову шляхом подання 12 березня 2019 року відповідної заяви в порядку та в процесуальні строки передбачені ЦПК України, яка в подальшому була прийнята судом до розгляду, ніяк не впливає па ці обставини та не змінює їх. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мазур Т.В. в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року - залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Костинюк Д.В. в інтересах ОСОБА_5 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року - залишити без змін.
 
Зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить залишити рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року - залишити без змін.
 
Вважає, що суд першої інстанції прийняв правильне, законне та обґрунтоване рішення.
 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за  їх  відсутності.
 
Колегія суддів, заслухавши адвоката Назарова Р.Ю. в інтересах ОСОБА_1 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, адвоката Костинюк Д.В. в інтересах ОСОБА_5 та адвоката Мазур Т.В. в інтересах ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,  приходить до наступного.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення вищезазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Зі справи убачається, що 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики грошових коштів. Предметом договору є надання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 40 000 дол. США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 319 720 грн, на строк до 18 травня 2015 року. За кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язалася сплатити позикодавцю суму із розрахунку 17 % річних від зазначеної суми позики (а.с. 11-14 т. 1).
 
Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 2005 року квартира АДРЕСА_2 у рівних долях належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 95 т.1).
 
З метою забезпечення виконання   зобов`язань ОСОБА_4   за договором позики 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (іпотекодавцями) був укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., реєстровий № 353. Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як співвласники квартири АДРЕСА_2 передали її  в іпотеку позивачу (а.с. 15-22 т.1).
 
Згідно із п. 1.5. Іпотечного договору ринкова вартість квартири, що передана у іпотеку, станом на 17 травня 2013 року становила 467 000 грн.
 
Відповідно до п. 4.1.1 Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання позичальником основного зобов`язання або його частини воно не буде виконане.
 
Згідно із п. 6.1 Іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання за Договором позики в цілому чи в його частині, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог та відшкодування витрат.
 
Пунктом 6.4.1 Іпотечного договору визначено, що у разі набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодавці цим Договором підтверджують свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю предмета іпотеки.
 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики виконав та надав ОСОБА_4   грошові кошти в обумовленому договором розмірі, разом з тим ОСОБА_4   зобов`язання не виконала і у строк, визначений договором, грошові кошти позивачу не повернула та продовжує ухилятися від виконання зобов`язань.
 
19 серпня 2014 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_4 , як позичальнику та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 як майновим поручителям, претензію про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань в частині сплати частини платежів, відсотків за користування коштами та штрафу.
19 березня 2015 року, 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 направляв ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вимогу щодо необхідності виконання ними взятих на себе зобов`язань за договором іпотеки та передачі об`єкта іпотеки в його власність.
 
Вказані вимоги позивача залишилися невиконаними.
 
Установлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від  21 вересня 2021року  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_3 (а.с.62,63 т.7).
 
Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення у суд із даним позовом, остільки  право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у позивача в момент першого факту невиконання (неналежного виконання) боржником основного зобов`язання за договором позики, тобто з 19 червня 2013 року, в той час як із первинним позовом ОСОБА_1 звернувся 06 квітня 2017 року, тобто зі спливом строку давності.
 
Окрім цього суд зазначив, що подавши 12 березня 2019 року заяву про зміну предмету й підстав позову позивач фактично звернувся з іншим предметом спору та іншими матеріально-правовими підставами, поза та межами строку звернення. 
 
Разом з тим, з такими висновками суду погодитися неможливо.
 
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення.
 
Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закону про іпотеку), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).
 
Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку).
 
Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.
 
Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
 
Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14).
 
Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
 
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
 
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
 
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Установлено, що 06 квітня 2017 року   ОСОБА_1   звернувся до суду  з вимогою для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 17 травня 2013 року,  в загальній сумі 2 721 150 грн 53 коп шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_2 та яка належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частинах (а.с. 2-10 т.1).
 
Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. До закінчення  підготовчого засідання позивач має змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається у порядку письмового провадження, зміна предмета або підстав позову  допускається не пізніше ніж за п`ять днів  до початку першого судового засідання по справі.
 
Установлено, що в подальшому, на стадії підготовчого засідання по справі  ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову та просив стягнути з   ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 100 226,53 дол США, що згідно з- курсом НБУ становить 2 721 1590 грн 53 коп.
 
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частинах.
 
Визначити порядок та спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 (а.с.145-149 т.2).
 
Відповідно до матеріалів, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року підготовче провадження  у даній справі закрито й справу призначено до розгляду  (а.с. 245, 246 т.2).
 
Отже, заява про зміну предмету позову була подана позивачем у межах строків, визначених положеннями ч.3 ст.49 ЦПК України.
 
Установлено, що за наслідками вирішення спору ОСОБА_1 до ОСОБА_4   про стягнення заборгованості, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13 листопада 2020 року з ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики від 17 травня 2013 року у розмірі: основна сума боргу - 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 086 000 грн, відсотки з користування грошовими коштами протягом терміну дії договору у розмірі 10 548, 38 доларів США, що еквівалентно 283 945 грн 02 коп, відсотки за користування грошовими коштами у період з 19 травня 2015 року по 28 березня 2017 року включно у розмір 13033, 41 доларів США, що еквівалентно 353 857 грн 08 коп, пеня у розмірі 34 211, 88 доларів США, що еквівалентно 928 852 грн 54 коп, а всього 97 793, 67 дол США.
 
Відповідно до змісту указаного рішення, районний суд визнав доведеним наявність правових підстав до стягнення з  К.П.  на користь ОСОБА_1 заборгованість  за договором позики, яка складається з суми основного боргу, відсотків за користування коштами та пені з урахуванням того, що боржниця не виконувала його умови та в обумовлений в договорі строк заборгованість не повернула (а.с. 107, 125 т.4). 
 
Установлено матеріалами справи також і те, що під час розгляду справи ОСОБА_6 та  представник ОСОБА_3   подали заяви про застосування строку давності  щодо вимог позову ОСОБА_1 (а.с. 97-100 т.4).
 
Між тим, за наслідками вирішення справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у цій справі визнано доведеним наявність правових підстав до стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором позики у межах заявлених вимог, в сумі 97 793, 67 дол США та відсутності правових підстав щодо застосування строку давності.
 
Перевіряючи доводи поданих по справі заяв про застосування строку давності, з урахуванням поданих заяв, суд зазначив, що договір позики укладений 17 травня 2013 року із строком виконання зобов`язань до 18 травня 2015 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся 06 квітня 2017року, тобто в межах трирічного строку, встановленого законодавством.
 
За наведених підстав подані заяви представників відповідачів про застосування строку давності суд залишив без задоволення (а.с. 123, 124  т.4). 
 
Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
 
Установлено, що  рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року  ухвалене в цій справі, учасниками судового розгляду справи  в апеляційному та касаційному порядку  не оскаржено, а тому є чинним,  у звязку з чим  встановлені у ньому  обставини  є доведеними.
 
Матеріали справи свідчать, що під час повторного судового розгляду справи, за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, 16 травня 2024 року представник ОСОБА_3 подав заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 , яка за змістом є тотожною заяві представника цієї ж сторони, яка отримала оцінку у рішенні суду 13 листопада 2020 року (а.с.111-113 т.8, 98-100т.4).  
 
Відповідно до справи, не оспорював строк давності за зобов`язаннями ОСОБА_6 й новий власник іпотечного майна - ОСОБА_5 , якого залучено до участі у справі  під час повторного вирішення  вимог позову  про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 38-40 т.7).
 
Отже, за  наслідками вирішення у цій же справі  позову про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором позики,  рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року установлено суму боргу, в загальному розмірі 97 793, 67 дол США.
 
За таких обставин, коли по одній і тій же справі під час вирішення вимог основного позову рішенням суду визначено суму заборгованості за договором позики, з яким погодилися учасники справи й у встановленому законом  порядку його не оскаржили,   колегія суддів визнає помилковими висновки районного суду про наявність підстав  застосування строку давності при вирішенні вимог позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вони носять похідних характер від основного зобов`язання. 
 
Частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Також колегія суддів визнає хибними висновки районного суду про початок спливу строку давності за зобов`язаннями ОСОБА_6 з 19 червня 2013 року, остільки строк дії договору позики  учасниками угоди визначено до 18 травня 2015 року.
 
Установлено, що з позовом у суд ОСОБА_1 звернувся  06 квітня 2017 року, тобто в межах трирічного строку, а тому подання ним в подальшому на стадії підготовчого засідання заяви про зміну предмету  позову не свідчить про пропуск строку звернення у суд  за захистом прав. 
 
Згідно частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
 
Разом з тим, ухвалюючи рішення про відмову у позові за сплином строку давності,  районний суд не зазначив у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний  законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся.
 
Зазначене дає підстави для висновків про те, що  рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає  скасуванню  з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову.
 
Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі                          № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зроблено висновок, що "статтею 23 Закону № 898-IV визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Установивши у справі, яка переглядається, факт переходу права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону № 898-IV та поширення її дії на відповідача. Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".
 
Отже, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_5 , до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набув статусу іпотекодавця і має усі права та несе всі обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки.
 
Та обставина, що у Державному реєстрі іпотек відсутні відомості  щодо запису про перебування спірної квартири у статусі іпотечного майна  не є перешкодою  у зверненні стягнення  на іпотечне майно.
 
Матеріалами справи доведено, що наслідками вирішення заявлених по справі позовів попередніх власників іпотечного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного на забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов`язання,  ухвалені у зв`язку з цим судові рішення скасовані.
 
Таким чином, статус спірної квартири як іпотечне майно, поновлено.
 
При цьому, колегія суддів керується висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у пункті 9.6 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) про те, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.
 
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Під час вирішення заявленого спору, колегія суддів  враховує тривалість перебування справи на розгляді в судовому порядку та зміною законодавства, а також керується положеннями ст.5 ЦПК України, відповідно до яких  суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
У постанові  від 08 червня 2021 року Великої Палати Верховного Суду  у  справі № 662/397/15-ц зазначено : « У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura №ovit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
 
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura №ovit curia».
 
У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом».
 
Як установлено, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року з ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики від 17 травня 2013 року у розмірі: основна сума боргу - 40 000 дол. США, відсотки з користування грошовими коштами протягом терміну дії договору у розмірі 10 548, 38 дол. США,  відсотки за користування грошовими коштами у період з 19 травня 2015 року по 28 березня 2017 року включно у розмірі13033, 41 дол. США, що еквівалентно 353 857, 08 грн, пеня у розмірі 34 211, 88 доларів США, а всього 97 793, 67 дол США (а.с.107-125 т.4).
 
Відповідно до вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку» У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:
загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;
опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);
спосіб реалізації предмета іпотеки;
пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;
початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах).
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.
Відстрочка виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається у разі, якщо:
іпотеку включено до іпотечного пулу;
відстрочка може призвести до істотного погіршення фінансового стану іпотекодержателя;
проти іпотекодавця чи іпотекодержателя порушено справу про банкрутство.
 
Згідно ст. 41  Закону України «Про іпотеку» Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Реалізація переданого в іпотеку права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), права оренди землі при зверненні стягнення на таке право за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, якщо інше не передбачено рішенням суду, здійснюється шляхом продажу на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.
 
Заявляючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1   просив визначити порядок та спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 , на підставі положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку».
 
З огляду на положення ст. 5 ЦПК України та керівні роз`яснення, які містяться у постанові від 08 червня 2021 року Великої Палати Верховного Суду у справі                                           № 662/397/15-ц, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заявленого ОСОБА_1 позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором позики, в сумі 97 793, 67 дол США», звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_5 , шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку". Встановлено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів встановлюється на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, в процедурі виконавчого провадження при підготовці до проведення прилюдних торгів.
 
Окрім цього, за наслідками вирішення спору, у відповідності до вимог п.1 ч.2, ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню  судові витрати, повязані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, в сумі розмірі 2 305 грн 20 коп.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Назарова Романа Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
У рахунок погашення заборгованості  ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) за договором позики від 17 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. у розмірі 97 673, 63 дол США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) на праві власності.
 
Визначити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку".
 
Встановити, що початкова ціна продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів встановлюється на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, в процедурі виконавчого провадження при підготовці до проведення прилюдних торгів.
 
Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 305 грн 20 коп.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 17 грудня 2024 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: