Номер провадження: 33/813/2781/24
Номер справи місцевого суду: 521/16596/24 
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А. 
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.,
з участю:
секретаря судового засідання Волкової Ю.О.,
адвоката Кокарєва Андрія Павловича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,
потерпілого – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кокарєва Андрія Павловича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.
Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн. на користь держави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

На вищевказану постанову суду адвокат Кокарєв А.П., захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Кокарєв А.П., посилається на те, що
-До матеріалів справи не додано відеозаписів з нагрудних камер поліцейських при оформленні протоколу, відеозаписів з оточуючих місце ДТП будівель та закладів для реконструкції подій, які інкримінуються  ОСОБА_1   
-Поліцейськими не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 взагалі здійснював керування транспортними засобами. 
-Судом не враховано що складений протокол не відповідає вимогам Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення
-Також судом не було надано оцінку наявній в матеріалах справи схемі ДТП, яка спростовує порушення  ОСОБА_1  правил дорожного руху, що призвели до виникнення ДТП. Зокрема, у своїх поясненнях потерпілий зазначив що для того щоб уникнути зіткнення йому довелося застосувати екстрене гальмування та змінити напрямок руху, проте сліди екстреного гальмування відсутні на схемі ДТП.  

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Кокарєва А.П., захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_1 , а також пояснення потерпілого  ОСОБА_2 ,дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Частиною 7 ст. 294 КпАП України передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно зі ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду даної справи суд першої інстанції дотримався вказаних норм права та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №140093 від 30 вересня 2024 року, ОСОБА_1 о 14 годині 30 хвилин 30 вересня 2024 року в м. Одесі, по вулиці Михайла Грушевського, буд. 37, керуючи транспортним засобом «Lexus» д.н. НОМЕР_1 , не був уважним та не оцінив обстановку на дорозі не відреагував відповідним чином під час виконання маневру ліворуч у забороненому напрямку, порушив вимоги наказового знаку 4.4 (Рух прямо або праворуч) з табличкою 7.4. «Час дії», що створило аварійну ситуацію для автомобіля «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 , який рухався у зустрічному напрямку та з метою уникнення зіткнення спрямував автомобіль в бік і скоїв зіткнення зі стовпом, чим ОСОБА_1 порушив вимоги п. 8.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306. В наслідок зіткнення автомобіль ОСОБА_2 отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Згідно п. 2.3 (б) «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Згідно п. 8.1 ПДР, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Відповідно до п. «г» п. 8.4 ПДР, наказові знаки показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження.
Так, п. 4 розділу 33 ПДР, наказовий знак 4.4 дозволяє рух лише прямо або праворуч.
Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 наданими після ДТП, 30 вересня 2024 року він їхав по вулиці Михайла Грушевського, буд. 37, в м. Одесі, керуючи транспортним засобом «Lexus» д.н. НОМЕР_1 , та хотів повернути на вулицю Пестеля, на лівому ряду він помітив як їде «Volkswagen Passat» тому різко загальмував. 
В письмових поясненнях свідка ОСОБА_3 зазначено, що він стояв на світлофорі та побачив як автомобіль «Lexus» д.н. НОМЕР_1 здійснював лівий поворот з вул. Грушевського на вул. Пестеля, а автомобіль «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 який рухався у зустрічному напрямку, для того щоб уникнути зіткнення з автомобілем «Lexus» звернув з дороги та врізався у стовп.
Так, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 здійснив поворот ліворуч з вул. Грушевського на вул. Пестеля та при його виконанні порушив вимоги наказового знаку 4.4 (Рух прямо або праворуч) з табличкою 7.4. «Час дії», що створило аварійну ситуацію для автомобіля «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 , який рухався у зустрічному напрямку та з метою уникнення зіткнення спрямував автомобіль в бік і скоїв зіткнення зі стовпом. 
Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до диспозиції ст. 124 КУпАП адміністративним порушенням вказаної норми матеріального права є порушення учасниками дорожнього руху ПДР, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Одним з основоположних принципів судочинства у справах про адміністративні правопорушення є принцип диспозитивності, відповідно до якого учасники адміністративно-юрисдикційного провадження за власним розсудом можуть розпоряджатися своїми правами: звертатися чи не звертатися зі скаргами в органи адміністративної юстиції, знайомитися чи не знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, користатися послугами перекладача, оскаржити постанови по справах про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Згідно з ч.2 ст.33 КУпАП, при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.
Метою застосування адміністративного стягнення є виховання правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил суспільного співжиття; запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, покарання та виправлення правопорушника, відшкодування збитків.
Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення на ОСОБА_1  було накладене судом першої інстанції з дотриманням вимог статей 23, 33 КУпАП в межах санкції ст.124 КУпАП. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано оцінку наявній в матеріалах справи схемі ДТП, яка спростовує порушення  ОСОБА_1 правил дорожного руху, що призвели до виникнення ДТП, судом не приймаються, оскільки відповідно до матеріалів справи схема місця ДТП підписана ОСОБА_1 та будь-яких зауважень до схеми місця ДТП ним не вказано. 
Доводи апеляційної скарги про те, що поліцейськими не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 взагалі здійснював керування транспортними засобами, апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки у своїх поясненнях даних 30 вересня 2024 року ОСОБА_1 заначив, що керував траспорнтим засобом «Lexus» д.н. НОМЕР_1 по вулиці Михайла Грушевського 30 вересня 2024 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що до матеріалів справи не додано відеозаписів з нагрудних камер поліцейських при оформленні протоколу апеляційним судом не приймаються оскільки способами захисту, визначеними чинним законодавством, а саме, звернення з дисциплінарною скаргою до керівництва поліції для проведення службової перевірки або до правоохоронних органів, в порядку КПК України, а також до суду адміністративної юрисдикції, з позовом щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності працівників поліції, як суб`єктів, що наділені владними повноваженнями, ОСОБА_1 не скористався. Внаслідок цього, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави сумніватися у законності дій працівників поліції. 
Інші доводи апелянта мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Отже, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.
Інших правових доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для її скасування або зміни, апелянтом не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.
Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги  про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки спростовується вищевикладеним.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Підстав для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.
Зважаючи на викладене, постанова суду щодо доведеності вини, кваліфікації дій, накладеного стягнення – є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування не має, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Кокарєва Андрія Павловича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.
Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                             О.С. Комлева