Справа № 463/9301/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3178/24                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        25 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий - суддя Цяцяк Р.П., 
               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Ковальчука Ю.П.;
заявниці ОСОБА_1 та її представниці 
- адвоката Судомляк І.К.;
заінтересованої особи ОСОБА_2 
та його представника - адвоката Пітецького В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу щодо заінтересованої особи ОСОБА_2  обмежувального припису строком на шість місяців із визначенням певних тимчасових обмежень його прав, зокрема:
-заборонити кривднику  ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , з постраждалою  ОСОБА_1 ;
-заборонити кривднику  ОСОБА_2  наближатись на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалої  ОСОБА_1  за адресою: АДРЕСА_1 , та місця роботи постраждалої  ОСОБА_1  за адресою: АДРЕСА_2 ;
-заборонити кривднику  ОСОБА_2  особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею;
-заборонити кривднику  ОСОБА_2  вести листування, телефонні розмови з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.
Заява мотивована тим, що заявниця з 23 серпня 2016 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них є неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позовна заява про розірвання шлюбу між подружжям подана до суду в серпні 2024 року. На даний час заявниця вимушена разом із неповнолітніми дітьми проживати за адресою:  АДРЕСА_3 . При цьому, заінтересована особа ОСОБА_2  проживає за адресою:  АДРЕСА_1 .
Стверджувалося, що заінтересована особа  ОСОБА_2  систематично зловживає спиртними напоями та перебуваючи в стані сп`яніння вчиняє домашнє насильство щодо заявниці ОСОБА_1 , в тому числі - в присутності їх спільних неповнолітніх дітей, погрожуючи заявниці фізичною розправою, ображає та принижує її людську гідність, вчиняє психологічне насильство. У зв`язку із чим заявниця змушена була разом із дітьми переїхати проживати до своїх батьків за адресою:  АДРЕСА_3 , де (на твердження заявниці) немає нормальних умов для проживання дітей. Крім того, заінтересована особа  ОСОБА_2  переслідує заявницю, з`являючись у неї на роботі та принижуючи її перед колегами, втручається в її особисте життя, постійно телефонує. У зв`язку із зазначеною систематичною та протиправною поведінкою  ОСОБА_2  заявниця змушена була неодноразово звертатись до працівників поліції, за результатами яких було складено протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, які в подальшому розглянуті судом та  ОСОБА_2  притягнуто до адміністративної відповідальності, а також терміновий заборонний припис серії АА №337818 від 23.11.2023 року терміном на 3 доби, згідно якого заборонено кривднику в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, однак протиправної поведінки заінтересована особа  ОСОБА_2  так і не припинив.
А тому з метою захисту своїх порушених прав заявниця в порядку, передбаченому статтею 350-2 ЦПК України та Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", звернулась до суду з відповідною заявою, яку і просить задовольнити(а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням заяву ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалено видати обмежувальний припис щодо кривдника  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким заборонити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на строк 6 (шість) місяців:
- перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , з постраждалою  ОСОБА_1 ;
- наближатись на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалої  ОСОБА_1  за адресою: АДРЕСА_1 , та місця роботи постраждалої  ОСОБА_1  за адресою: АДРЕСА_2 ;
- особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею;
- вести листування, телефонні розмови з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.
Рішення суду допущено до негайного виконання. Зазначено, що рішення суду про видачу обмежувального припису у відповідності до вимог ч.4 ст.350-6 ЦПК України підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Ухвалено повідомити про прийняте рішення Львівське районне управління поліції №1 ГУ НП у Львівській області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, та Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради (а.с. 85-87).

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржуване рішення в частині заборони ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяцівперебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , з постраждалою  ОСОБА_1 скасувати, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що «судом не враховано, що ОСОБА_1 сама досить часто зловживає алкогольними напоями, як вдома, так і на роботі, сама провокує конфліктні ситуації в сім`ї та створює їх».
Стверджує, що апелянт іншого житла, ніж квартира АДРЕСА_4 , не має, а заявниця ОСОБА_1 не має реєстрації у згаданій квартирі і «досить тривалий час проживає за іншою адресою».
Вважає, що заявницею «не надано доказів виникнення чи продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві», а тому вважає, що заборона ОСОБА_2 на строк 6 місяців перебувати у згаданій квартирі «буде непропорційним та невиправданим втручанням у право на житло в розумінні ст. 8 Конвенції та релевантної практики Верховного Суду» (а.с. 95-98). 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони заявниці і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
-        суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її участинами те, що:
-заявниця ОСОБА_1 з 23.08.2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 і у них є двоє спільних малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20-22);
-всі вищезгадані особи проживають у однокімнатній квартирі АДРЕСА_4 (загальною площею 38,9 кв.м.), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , який у ній є зареєстрованим разом з малолітніми синами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 16-18);
-заявниця ОСОБА_1 є зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_5 , однак фактично проживає разом зі своїми малолітніми дітьми за місцем їх реєстрації у квартирі АДРЕСА_4 . 

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить  обмежувальний припис стосовно кривдника.
Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
За змістом частини 6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення (зокрема), яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої цю постанову ухвалено, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як стверджується матеріалами справи, постановою Франківського районного суду міста Львова від 23.11.2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні ним 24.08.2023 року за адресою АДРЕСА_1 , адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП («Вчинення насильства в сім`ї або невиконання захисного припису») стосовно своєї дружини ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_2 вину у вчиненому правопорушенні визнав (а.с. 28).
В цей же день, 23.11.2023 року, ОСОБА_2 , «перебуваючи у п`яному вигляді» (також за адресою АДРЕСА_1 ), у присутності малолітніх дітей вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1 аналогічне правопорушення, що стверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 23.11.2023 року (а.с. 27) та Терміновим заборонним приписом стосовно кривдника, яким останньому було заборонено протягом 3 (трьох) діб в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою - ОСОБА_1 (а.с. 26).
02.04.2024 року ОСОБА_2 (також за адресою АДРЕСА_1 ) повторно протягом року вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1 аналогічне правопорушення, що стверджується постановою Франківського районного суду міста Львова від 01.07.2024 року, якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. При цьому ОСОБА_2 вину у вчиненому правопорушенні також визнав (а.с. 31).
11.09.2024 року постановою Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_2 в черговий раз було визнано винним у вчиненні ним вже 26.07.2024 року за адресою АДРЕСА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП (повторно протягом року вчинення домашнього насильства), та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (а.с. 35).

Як стверджується заявницею (як у заяві, так і в судовому засіданні), саме вищезазначені протиправні дії відносно неї зі сторони ОСОБА_2 (що встановлено вищезгаданими постановами суду у справах про адміністративне правопорушення, які знаходяться в законній силі) і стали причиною того, що вона з малолітніми дітьми змушена залишити квартиру АДРЕСА_4 , у якій ці діти є зареєстрованими, та перейти на тимчасове проживання за місцем проживання батьків заявниці.

Частиною 2 статті 350-5 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду, а частиною 4 статті 350-6 ЦПК України - що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Як вбачається з вище наведених норм процесуального права, законом розгляду судом справ про видачу обмежувального припису та виконанню ухвалених рішень надано особливий статус, а саме: встановлено обмежені строки розгляду цих справ та допущено до виконання судові рішення, які ще не набрали законної сили, що (очевидно) пов`язано, з ризиками можливих наслідків домашнього насильства.
Як зазначено в резолютивній частині оскаржуваного рішення від 15 жовтня 2024 року, дане рішення допущено до негайного виконання і його оскарження в апеляційному порядку не зупиняє його виконання: ОСОБА_2 та його представник були при проголошенні його вступної та резолютивної частин судом першої інстанції 15 жовтня 2024 року (а.с. 80-83).

В судовому засіданні 25 листопада 2024 року в ході апеляційного розгляду даної справи заявниця ОСОБА_1 ствердила, що вона з дітьми до цього часу в квартиру АДРЕСА_4 не повернулися, оскільки ОСОБА_2 (апелянт) поміняв у квартирі замки.
ОСОБА_2 вищезгаданих пояснень заявниці ОСОБА_1 не заперечив. 
Таким чином, оскаржуване рішення - незважаючи на його допуск до негайного виконання - фактично до цього часу (вже більше місяця) не виконується. 

З урахуванням вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 не можуть прийматися до уваги.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 05 грудня 2024 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.