КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №522/11602/22                                                                               Головуючий у І інстанції - Волошин В.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/12870/2024                                   Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
29 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими; визнання поруки припиненою, - 
 
установив:
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «ІМЕКСБАНК» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ТОВ «ФК «Фінрайт», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими; визнання поруки припиненою.
Свої вимоги мотивував тим, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року по цивільній справі №523/5584/14-ц, позов ПАТ Імексбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн. - було задоволено.
08 грудня 2017 року позивачем було виконано зазначене рішення суду, шляхом сплати уповноваженою особою - третьою особою ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 65872,71 грн., а тому на думку сторони позивача, в силу положень ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання між кредитором та боржником і поручителем за кредитним договором, і відповідно за договором поруки припинилися. 
Проте, не дивлячись, що позивачем виконані всі зобов`язання за кредитним договором відповідачем було повідомлено позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь третьої особи ТОВ «ФК «Фінрайт». 
Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свого права.
Просив визнати припиненими правовідносини по договору №999-000049184/1 про надання кредиту від 07 червня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, з 08 грудня 2017 року.
 
Визнати припиненими правовідносини по договору поруки від 07 червня 2013 року, укладеного між позивачем, відповідачем та третьою особою ОСОБА_3 , з 08 грудня 2017 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він звернувся з позовом по даній справі, оскільки вважає, що з 08 грудня 2017 року не має будь-яких боргових зобов`язань перед ПАТ «Імексбанк», адже, останні припинилися у зв`язку зі сплатою ним, через уповноважену особу, суму боргу стягнуту рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у повному обсязі. 
З огляду на викладене до предмету доказування по даній справі входили обставини дати та часу припинення у ОСОБА_1 боргу перед ПАТ «Імексбанк». 
Зазначає, що він разом з позовною заявою надав дублікат квитанції від 08 грудня 2017 року №0.0.911086742.1, якою підтверджується сплата ним через уповноважену особу грошових коштів у сумі 65872 грн. 71 коп. на користь ПАТ «Імексбанк». 
Також, ОСОБА_1 надав лист АТ КБ «ПриватБанк» від 11 травня 2021 року, яким підтверджується успішність операції згідно квитанції від 08 грудня 2017 року, №0.0.911086742.1. 
При цьому, у квитанції у графі призначення платежу зазначено реквізити саме рішення суду, яким стягнуто зі ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ «Імексбанк», у зв`язку з тим, що до суми 65872 грн. 71 коп. входив не лише розмір боргу за кредитним договором, а й судові витрати пов`язані з розглядом справи. 
Також зазначив, що він, користуючись правом, передбаченим ст. 16 ЦК України звернувся до суду з даним позовом, з метою встановлення відсутності у нього обов`язку за кредитним договором від 07 червня 2013 року №999-00049184/1 саме з 08 грудня 2017 року. 
Після 08 грудня 2017 року ПАТ «Імексбанк» втратило права кредитора за договором від 07 червня 2013 року №999-00049184/1, а відтак подальше відступлення ним будь-яких прав за цим договором було нікчемним. 
Вважає, що ні ТОВ «ФК «Фінрайт», ні ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не можуть бути відповідачами за позовними вимогами про встановлення припинення обов`язку, що мало місце 08 грудня 2017 року. 
Таким відповідачем може бути ПАТ «Імексбанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 
Просив, скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.  
На вказану апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «Імексбанк» з ринку подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що апелянтом не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про повне виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року.
Крім цього, з огляду на допущений позивачем дефект суб`єктного складу сторін даного цивільного спору, звертає увагу на те, що позовні вимоги звернені до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови у позові.
Судом першої інстанції враховані заперечення позивача та правомірно відмовлено у задоволенні заяви про заміну відповідачів у даній справі.
Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року залишити без змін.
Також відзив на апеляційну скаргу подало і ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», обґрунтовуючи його тим, що позивачем не було надано до суду достатніх та належних доказів якими підтверджується факт виконання зобов`язання (Позивачем надано тільки дублікат квитанції в якому взагалі не зазначено номер та дата кредитного договору, а вказано дату ухвалення рішення суду та унікальний номер цивільної справи. В свою чергу в матеріалах справи №522/11602/22 міститься виписка по особовим рахункам з 21 січня 2015 року по 02 квітня 2020 року, з якої чітко вбачається, що грошові кошти Скаржником на рахунок первісного кредитора не надходили.
Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.  
Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року по цивільній справі №523/5584/14-ц, позов ПАТ «Імексбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн. - було задоволено.
31 березня 2020 року між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «ФК «Фінрайт» було укладено договір про відступлення прав вимоги №126, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Фінрайт». 
Сторонами у повному обсязі виконані зобов`язання за договором про відступлення прав вимоги №126 від 31 березня 2020 року.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року заяву ТОВ «ФК «Фінрайт» про заміну сторони у виконавчому провадженні було задоволено. 
Замінено сторону у виконавчому провадженні - стягувача ПАТ «Імексбанк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Фінрайт» у виконанні рішення суду у цивільній справі №523/5584/14-ц за позовом ПАТ «Імексбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишено без задоволення. 
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року - залишено без змін. 
При цьому апеляційна інстанція зазначила, що: «Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 було у повному обсязі виконано рішення суду у цивільній справі №523/5584/14-ц шляхом повної сплати суми заборгованості.
Колегія суддів зауважувала, що вказаний довід апеляційної скарги не має правового значення для вирішення питання про необхідність заміни стягувача у справі. 
Крім того, апелянтом не надано жодного належного доказу (а саме - постанови державного/приватного виконавця про закриття виконавчого провадження у зв`язку із сплатою суми боргу), який би свідчив про повне виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року».
06 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу №001/06-12, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набув право вимоги за кредитним договором, договором поруки до позивача, третьої особи ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що нею були виконанні зобов`язання за кредитним договором, та належним чином було виконано заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року по цивільній справі №523/5584/14-ц, на підтвердження чого стороною було надано до дублікат квитанції №0.0.911086742.1 від 08 грудня 2017 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а позивач звернувся до неналежного відповідача.
Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне. 
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що  кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ч. 1, 2, ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно вимог ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На виконання вимог ст.ст. 12, 77-81, 95 ЦПК України, ОСОБА_1 разом з позовною заявою надав дублікат квитанції від 08 грудня 2017 року №0.0.911086742.1, якою підтверджується сплата ним через уповноважену особу грошових коштів у сумі 65872,71 грн на користь ПАТ «Імексбанк».
Також, ОСОБА_1 надав лист АТ КБ «Приватбанк» від 11 травня 2021 року, яким підтверджується успішність операції згідно квитанції від 08 грудня 2017 року №0.0.911086742.1.
Верховний Суд у своїй постанові від 06 листопада 2023 року (справа №725/8953/21) підтвердив можливість використання квитанції про оплату, як доказу, на підтвердження виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. 
Викладене вище повністю спростовує висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині припинення боргового зобов`язання останнього перед ПАТ «Імексбанк» з 08 грудня 2017 року.
Натомість, оскаржуване рішення суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 перед ПАТ «Імексбанк» заборгованості, ґрунтується на виписці по особовим рахункам з 21 січня 2015 року по 02 квітня 2020 року.
Колегія суддів вважає дану виписку неналежним та недопустимим доказом, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:
назву документа (форми);
дату складання;
назву підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; 
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Згідно з п.п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:
1) назву документа (форми);
2) дату складання;
3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;
4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;
5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки з клієнтського рахунку можуть бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм права викладена у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року (справа №760/7792/14).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, покладена в основу оскаржуваного рішення виписка по особовим рахункам з 21 січня 2015 року по 02 квітня 2020 року не відповідає вимогам первинного документу, що передбачені ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Також, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції невірно застосував приписи ст.ст. 512, 514 ЦК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.   
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року по справі №910/12525/20 викладено правову позицію щодо застосування вказаних вище норм права.
У п.п. 129-133 вказаної постанови зазначено: «Правовідносини - одна з основоположних категорій права, структуру якої складають: учасники або суб`єкти правовідносин (особи, які беруть участь у правовідносинах); об`єкти правовідносин (немайнове або майнове благо, стосовно якого виникає певний зв`язок між суб`єктами правовідносин); зміст правовідносин (суб`єктивні цивільні права та суб`єктивні цивільні обов`язки їх учасників). Існування правовідносин неможливе за відсутності одного (або декількох) зі складових елементів їх структури.
Договір є однією з підстав виникнення правовідносин. Договір установлює суб`єктний склад конкретних правовідносин, а також їх зміст. При цьому визначення предмета договору (об`єкта, з приводу якого такий договір укладається) у його змісті виступає обов`язковою умовою для породження обумовлених договором правових наслідків.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача.
Разом з тим Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не може самостійно застосувати наслідки нікчемності договору застави майнових прав від 26.05.2015 та договору поруки від 27.05.2015 № 729-9».
У п. 139 постанови зазначено: «В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».
У п. 145 постанови зазначено: «У пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках:
кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником)».
Тобто, ОСОБА_4 користуючись правом, передбаченим ст. 16 ЦК України звернувся до суду з даним позовом з метою встановлення відсутності у нього обов`язку за кредитним договором від 07 червня 2013 року №999-00049184/1 саме з 08 грудня 2017 року.
Після 08 грудня 2017 року ПАТ «Імексбанк» втратило права кредитора за договором від 07 червня 2013 року №999-00049184/1, а відтак подальше відступлення ним будь-яких прав за цим договором було нікчемним.
Колегія суддів вважає, що ні ТОВ «ФК «Фінрайт», ні ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не можуть бути відповідачами за позовними вимогами про встановлення припинення обов`язку, що мало місце 08 грудня 2017 року.
Висновки суду першої інстанції про звернення ОСОБА_1 з даним позовом до неналежного відповідача є хибними та такими, що суперечать вищевикладеній практиці Верховного Суду.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є переконливими, такими що спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо суд апеляційної чи касаційної  інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на користь нього з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги на загальну суму 2977,20 грн.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати припиненими правовідносини по договору №999-000049184/1 про надання кредиту від 07 червня 2013 року, укладеного між  ОСОБА_1  та Акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК», з 08 грудня 2017 року.
Визнати припиненими правовідносини по договору поруки від 07 червня 2013 року, укладеного міжАкціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» та  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з 08 грудня 2017 року.
Стягнути із Акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2977,20 гривень.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 21 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба