ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 р. 	Справа № 520/12152/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., м. Харків, повний текст складено 21.03.24 по справі № 520/12152/22
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                        
про визнання протиправною та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

06.09.2024 ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач, заявник) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту – ГУ ПФУ в Харківській області, відповідач) у порядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просила суд:
- поновити ОСОБА_1 строки для подання заяви про визнання протиправним рішення ГУ ПФУ у Харківській області, прийнятого на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22;
- постановити окрему ухвалу якою:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести нарахування пенсії ОСОБА_1 у відповідності до положень вимог ст.ст. 46, 47 та 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати";
- з метою виконання вказівок суду, щодо порядку нарахування пенсії ОСОБА_1 , встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області десятиденний строк для виконання окремої ухвали і надання суду відповіді про виконання окремої ухвали (ч. 5 ст. 249 КАС України);
- визнати наявними підстави для ініціювання дисциплінарного провадження та притягнення до відповідальності посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які були відповідальними за виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22 (ч.2 ст.249 КАС України);
- встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області розумний строк для подання суду інформації про наслідки дисциплінарного провадження відносно посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які були відповідальними за виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22.
В обґрунтування вказаної заяви послалась на невиконання відповідачем рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22 (набрало законної сили 22.06.2023), яким зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області прийняти рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.09.2021. Стверджувала, що у відповідь на пропозицію позивача про добровільне виконання рішення вих № 41-2023 від 16.10.2023, ГУ ПФУ в Харківській області направило лист за вих №31100-35760/М-03/8-2000/23 від 10.11.2023, яким зазначило про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі № 520/12152/22 в межах повноважень та у визначеному законом порядку. Водночас, вказана відповідь ГУ ПФУ в Харківській області не містила інформації про загальну суму нарахованої пенсії, її щомісячної суми виплати, інформації про розмір нарахованої компенсації у зв`язку із втратою частини доходів внаслідок порушення строків виплати пенсії, а також реквізитів  (номеру та дати) прийнятого ГУ ПФУ у Харківській області рішення про поновлення пенсії. Для уточнення вищезазначеної інформації відповідачу було направлено два адвокатські запити, однак відповіді на них позивачем не отримано. Крім того, відповідач відмовився виплачувати пенсію представнику ОСОБА_1 за нотаріальною довіреністю, у зв`язку з відсутністю відповідної заяви позивача з наданням такого дозволу, що слугувало підставою для ініціювання спору, який наразі розглядається Харківським окружним адміністративним судом в межах справи № 520/7671/24.
Так, під час розгляду справи № 520/7671/24, з наданого відповідачем відзиву на позовну заяву, позивачу стало відомо про неналежне виконання ГУ ПФУ в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі № 520/12152/22, оскільки пенсію за вересень 2021 року було нараховано за 24 дні замість 30, що призвело до її визначення у меншому розмірі. Крім того, пенсійним органом не нараховано та не виплачено позивачу пенсію за період з січня 2019 року по вересень 2022 року, що є порушенням приписів ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту – Закон № 1058-IV), якими визначено умови отримання пенсіонером пенсії за минулий час. Також, пенсійним органом не нараховано ОСОБА_1 компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Враховуючи вищенаведене наполягала, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі № 520/12152/22 не може вважатись виконаним належним чином і у повному обсязі, внаслідок чого, таке рішення є фактично невиконаним.
В обґрунтування причин пропуску строку на звернення з заявою в порядку ст. 383 КАС України зазначила, що про факт неналежного виконання відповідачем рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі № 520/12152/22 ОСОБА_1 дізналась лише 26.08.2024 після отримання тексту відзиву на позовну заяву в межах розгляду справи № 520/7671/24, який при цьому не містив додатків, зокрема, рішення відповідача, прийнятого на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі № 520/12152/22.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 520/12152/22 заяву представника позивача в порядку ст. 383 КАС України у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто заявнику без розгляду.
Позивач, не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, а також порушення судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 520/12152/24 та передати справу для подальшого розгляду до Харківського окружного адміністративного суду.
Апеляційна скарга вмотивована твердженнями про помилковість висновків суду першої інстанції щодо пропущення позивачем 10-денного строку звернення до суду з заявою у порядку статті 383 КАС України, а також порушення вимог пунктів 7 та 8 частини 2 статті 383 КАС України в частині не зазначення інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та про хід виконавчого провадження. 
Наполягав, що інформацію про неналежне виконання рішення суду у справі № 520/12152/22 сторона апелянта отримала лише 26.08.2024 з тексту відзиву ГУ ПФУ у Харківській області у адміністративній справі № 520/7671/24, а не з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.11.2023 № 31100-35760/М-03/8-2000/23, зміст якого зводиться до твердження відповідача про повне виконання рішення суду у справі № 520/12152/22, однак не містить жодної конкретної інформації про суму та період нарахування пенсійних виплат, що унеможливлювало зробити вмотивований висновок про порушення прав ОСОБА_1 за наслідками виконання рішення суду.
Також, аналіз листування сторони Апелянта з ГУ ПФУ в Харківській області за період з 16.10.2023 (дати надсилання пропозиції про добровільне виконання рішення суду за вих. № 41-2023) та до 24.01.2024 (дата отримання стороною Апелянта відповіді ГУ ПФУ у Харківській області за вих. № 861-42027/М-02/8-2000/24) беззаперечно свідчить про неможливість позивачем отримати від відповідача конкретну інформацію про те, яким саме чином відповідачем виконане рішення суду у справі № 520/12152/22. Без будь-якої відповіді з боку ГУ ПФУ в Харківській області залишились і два адвокатських запити (за вих. № 2024-08/АЗ-01 від 22.01.2024 та за вих. № 2024-14/АЗ-02 від 06.02.2024) про отримання інформації про конкретні суми та період нарахування пенсійних виплат за рішенням суду у справі № 520/12152/22.
З огляду на те, що ГУ ПФУ у Харківській області повідомлено ОСОБА_1 про добровільне виконання рішення суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22 щодо зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , виконавчий лист у даній частині на примусове виконання не подавався, відповідно і виконавче провадження не відкривалось.
Враховуючи, що вказане рішення суду не містило конкретних умов (параметрів) його виконання (не зазначено, яка сума повинна бути нарахована ОСОБА_1 до виплати та за який саме період), а відповідачем  добровільно у вересні 2023 року було поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.09.2021 та нараховано кошти до виплати за період з 07.09.2021 по 30.09.2023), переконував у беззмістовності та безглуздості звернення ОСОБА_1 до органів державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення суду у справі № 520/12152/22. 
Таким чином, вважає, що формально при подачі вказаної заяви апелянтом виконані вимоги пунктів 7 та 8 частини 2 статті 383 КАС України.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 24.09.2022 № 963280840506 у формі протоколу про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківський області (код ЄДРПОУ 14099344) прийняти рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 07.09.2021, дати звернення з заявою про поновлення пенсійних виплат.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Згідно з інформацією з системи "Діловодство спеціалізованого суду", рішення набрало законної сили 22.06.2023 та 14.09.2023 представнику позивача видано виконавчий лист.
Вважаючи, що відповідачем не виконано рішення суду від 21.03.2023 у повному обсязі, 06.09.2024 позивач звернулась до суду з заявою у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повертаючи заяву позивача, суд першої інстанції виходив з її невідповідності вимогам частини 4 статті 383 КАС України, зокрема, пропущення позивачем десятиденного строку на звернення до суду з такою заявою, оскільки вперше про часткове виконання рішення суду позивач дізналась з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.11.2023 № 31100-35760/М-03/8-2000/23, проте, із заявою звернулась лише 06.09.2024. При цьому, суд відхилив доводи представника позивача про те, що про беззаперечно про порушення прав позивача дізнався лише при отриманні відзиву на позовну заяву від 23.08.2024 у справі №520/7671/24.
Крім того, на переконання суду, у порушення пунктів 7 та 8 частини 2 статті 383 КАС України у заяві, поданої позивачем у порядку статті 383 КАС України, не зазначено інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та про хід виконавчого провадження.
Суд зауважив, що звернення рішення суду до примусового виконання є обов`язковою передумовою для подання заяви у порядку ст. 383 КАС України, оскільки повноваження щодо вчинення дій щодо примусового виконання рішення суду, у тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім до виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, – за її межами.
Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів". 
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 року звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі Горнсбі проти Греції суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь–яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує “право на суд”, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно–правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.
Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах. 
Відповідно до частин  2, 4 вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Частина перша статті 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
З наведених вище норм вбачається, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 383 КАС України особа – позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень – відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.
Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 620/1033/19 вказав, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, - день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
Поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).
Тобто, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
З матеріалів справи вбачається, що 16.10.2023 представником ОСОБА_1 було направлено до ГУ ПФУ в Харківській області пропозицію про добровільне виконання рішення суду за вих. № 41-2023.
10.11.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області надано відповідь № 31100-35760/М-03/8-2000/23, якою повідомлено позивача, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 07.09.2021 та нараховано кошти за період з 07.09.2021 по 30.09.2023 до виплати у вересні 2023 року через поштове відділення Харківської дирекції АТ "УКРПОШТА".
При цьому, також зазначено, що у зв`язку з неотриманням у вересні та жовтні поточного року ОСОБА_1 зазначених коштів, їх перераховану суму за період з 07.09.2021 по 30.11.2023 нараховано до виплати у листопаді.
Тобто, вказаною відповіддю ГУ ПФУ в Харківській області доведено до позивача інформацію про добровільне виконання рішення суду по справі № 520/12152/22 у вересні 2023 року в частині поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.09.2021 та нарахування коштів до виплати за період з 07.09.2021 по 30.09.2023.
Однак, у відповіді не було зазначено ані суму перерахованої пенсії, ані період за який вона перерахована, ані дату, з якої позивачу поновлено виплату пенсії, а також відомостей про 
виплату позивачу станом на 10.11.2023 перерахованої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22 пенсії.
Отже,  з вказаної відповіді ОСОБА_1 не могла бути обізнана про розмір та період нарахованої пенсії.
Крім того, колегія суддів зауважує, що до відповіді № 31100-35760/М-03/8-2000/23 від 10.11.2023 ГУ ПФУ в Харківській області не додано жодних додатків, з яких можливо було б встановити у який саме спосіб відповідачем виконано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/12152/22 (протоколи перерахунку пенсії, розрахунки на доплату, тощо).
Зазначене слугувало підставою для повторного звернення представника позивача до ГУ ПФУ в Харківській області із відповідним запитом від 06.02.2024 про надання інформації про суму нарахованої пенсії ОСОБА_1 , на який відповідачем не надано відповіді, що не спростовується пенсійним органом.
Разом з цим, з наявної в матеріалах справи копії відзиву на адміністративний позов від 23.08.2024 (а.с. 143-147), поданого ГУ ПФУ в Харківській області в межах розгляду справи № 520/7671/24, колегією суддів встановлено, що відповідачем зазначаються суми нарахованої позивачу пенсії на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/12152/22, період нарахування, дата поновлення виплати пенсії позивачу та дата припинення її виплати, разом з відповідними розрахунками.
Зазначений відзив отримано позивачем 26.08.2024, при цьому, варто зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що інформація про розмір нарахованих сум, періоди нарахування та механізм, який було використано пенсійним органом при виконанні рішення суду у справі №  520/12152/22, була доведена відповідачем до відома позивача іншою ніж зазначає ОСОБА_1 датою.
Таким чином, не отримавши 10.11.2023 повну інформацію щодо дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду по справі № 520/12152/22, позивач не може вважатися особою, яка дізналася про порушення своїх прав, однак не звернулася до суду у встановлений законом термін, оскільки фактично, про неналежне виконання рішення суду та, як наслідок, порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналась лише 26.08.2024, а відтак висновок суду першої інстанції щодо обізнаності позивача про порушення своїх прав з дати отримання листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.11.2023 №31100-35760/М-03/8-2000/23 відповідно, з якої і слід відраховувати спірний строк з метою звернення із заявою в порядку статті 383 КАС України, є передчасним, та таким, що зроблено при неповному з`ясуванні обставин у справі.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно визначено дату початку відліку строку, з якого позивач дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Посилання суду на не зазначення позивачем інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та про хід виконавчого провадження, як на підставу для повернення заяви, з огляду на не надання правової оцінки повідомленим заявницею обставинам про не звернення ОСОБА_1 до органів державної виконавчої служби  із заявою про примусове виконання рішення у справі № 520/12152/22 є також передчасним. 
Колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог статей 5, 6  Закону № 1404-VIII окрім органів державної виконавчої служби (державних виконавців) рішення суду виконуються також приватними виконавцями, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів – банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. При цьому, органи та установи, зазначені в частинах першій – третій статті 6 Закону № 1404-VIII, не є органами примусового виконання.
Водночас Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності 01 січня 2013 року (далі – Закон № 4901-VI) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 1404-VIII, та особливості їх виконання.
За нормами Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі – Положення № 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з пунктом 3 Положення № 215 основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.
Пунктом 9 Положення № 215 передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі – Порядок № 845), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45).
За правилами пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів – з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників – у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій)).
Відповідно до зазначеного Порядку № 845 безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
Визначення «безспірного списання» міститься у пункті 2 Порядку № 845 та означає операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі – органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Пунктом 47 Порядку № 845 передбачено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих, зокрема, органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.
Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку про те, що Держказначейство хоч і не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», проте повноважне безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом № 4901-VI випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Разом з цим, суд першої інстанції мав врахувати обставини щодо можливого виконання рішення суду від 21.03.2023 по справі № 520/12152/22 Державною казначейською службою України та не встановив чи зверталась заявниця до органів казначейства.
Європейським судом з прав людини зазначено, що “надмірний формалізм” може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах “Zubac v. Croatia”, “Beles and Others v. the Czech Republic”, № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та “Walchli v. France”, № 35787/03, п. 29).
При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 (справа № 11-989заі18), згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повертаючи позивачу заяву, подану в порядку статті 383 КАС України, з підстав пропуску строку звернення до суду та не зазначення інформації про хід виконавчого провадження, допустив надмірний формалізм, не з`ясувавши належним чином всі суттєві обставини у справі та не надавши їм належної оцінки, що в свою чергу позбавило позивача права на звернення до суду із відповідною заявою.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення про повернення заяви.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія судів вважає за необхідне скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 520/12152/22, а справу направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви, поданої в порядку статті 383 КАС України.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329, 383Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 по справі № 520/12152/22 - скасувати.
Справу № 440/2889/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 383 КАС України. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Я.М. Макаренко