ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 705/1878/22
провадження № 61-5019св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дмитрушківська сільська рада Уманського району Черкаської області,
особа, яка звернулась із апеляційною та касаційною скаргами - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвали Черкаського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Гончар Н. І., Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позову вказав, що з 2013 року він проживав із ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Організацією та оплатою її поховання займався він. Після смерті ОСОБА_3 він у визначений законом термін звернувся до Уманської міської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа. 
За життя ОСОБА_3 не склала заповіт, вони також офіційно не оформили свої стосунки як подружжя. На час відкриття спадкової справи будь-які інші спадкоємці були відсутні. Натомість постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, а саме на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину розташованих на ній житлового будинку з надвірними спорудами, у зв`язку із відсутністю документа, підтверджуючого шлюбні стосунки спадкоємця зі спадкодавцем. 
Зазначає, що вказану спадщину він фактично прийняв, оскільки вони зі спадкодавцем проживали однією сім`єю, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, разом утримували житло, у якому проживали. 
Крім того, право на вищевказане спадкове майно спадкодавець набула, прийнявши його у спадок, але за життя належним чином таке право не оформила.
 
За таких обставин позивач просив суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2013 року до 05 березня 2020 року; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку за адресою:                                                          АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня                 2022 року в складі судді Піньковського Р. В. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано встановленим факт проживання однією сім`єю понад п`ять років, з                   2013 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину житлового будинку, який належить на праві власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі витягу з ДРРП на нерухоме майно від 12 березня 2018 року № 116620540 та на земельну ділянку на підставі витягу з ДРРП на нерухоме майно                                          від 12 березня 2018 року № 116620540, спадщину після якої, ОСОБА_3 фактично прийняла, але юридично не оформила своїх спадкових прав, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня                2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 про роз`яснення вказаного рішення суду.
Роз`яснено, що визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на майно, а саме, на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,2988 га, кадастровий номер 7124382500:01:002:0934, що зареєстрована за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2014 року та рішення апеляційного суду від 29 липня 2014 року, що підтверджується витягами з ДРРП від 12 березня 2018 року.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року у цій справі.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року у цій справі.
 
Закриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що місцевий суд не вирішував питання щодо прав, свобод, інтересів скаржника, не встановлював жодні обов'язки щодо нього, дійшовши також висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні заяви позивача про роз`яснення судового рішення.
Водночас суд установив, що спір у даній справі стосується вирішення питання про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, у той час як скаржнику належить інша частина домоволодіння та частина земельної ділянки, відмінна від тієї, що є об`єктом даного позову, отже спір стосовно майна ОСОБА_2 не вирішувався, він не є учасником спірних правовідносин.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У квітні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвали Черкаського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, у якій просив їх скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про закриття апеляційного провадження у справі. Судом апеляційної інстанції помилково встановлено, що рішення суду першої інстанції, яким визнано право власності за позивачем на всю земельну ділянку, та зміст якого роз`яснено ухвалою від 06 березня 2023 року, не стосується прав та обов`язків ОСОБА_2 та не залучено його до справи, чим порушено його право на частину земельної ділянки.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 2013 року позивач ОСОБА_1 проживав із ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , де згідно із довідкою Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 25 березня 2022 року № 117 було зареєстроване його місце проживання.
 
28 лютого 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким вона усе належне їй майно заповіла дочці ОСОБА_3 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла.
 
Згідно із витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_5 за життя належали частина житлового будинку та частина земельної ділянки площею 0,2988 га (кадастровий номер 7124382500:01:002:0934) за адресою:  АДРЕСА_1 (а. с. 24-25).
 
Згідно із матеріалами спадкової справи № 124/2017, заведеної після смерті ОСОБА_5 , станом на 16 лютого 2018 року, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 була ОСОБА_3 , яка за життя не отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
 
Відповідно до постанови державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори Кравець Г. В. від 24 березня 2022 року, на підставі заяви ОСОБА_1 від 24 березня 2022 року про прийняття і видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті співмешканки ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , державним нотаріусом була відкрита спадкова справа.
 
Вказаною постановою державний нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 , та належить померлій, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , яка залишила заповіт, посвідчений Дмитрушківською сільрадою Уманського району Черкаської області 28 лютого 2015 року, на все майно на ім`я ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця ОСОБА_1 відсутній документ, який підтверджує шлюбні стосунки із спадкодавцем.
 
Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником іншої частини земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_1 , аніж та, що належала за життя    ОСОБА_5 , а також частини житлового будинку за цією ж адресою                        (а. с. 93-94).
 
ОСОБА_2 оскаржив у апеляційному порядку рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року та ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року, якою роз'яснено вказане судове рішення за заявою ОСОБА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судового рішення визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
 
У справі, що переглядається, встановлено, що предметом спору є спадкові права права ОСОБА_1 , який вважає себе спадкоємцем  померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , відносно нерухомого майна, розташованого на                                        АДРЕСА_1 (1/2 частина житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки) , яке остання успадкувала після смерті ОСОБА_5 , однак не отримала свідоцтва про право на спадщину.
 
ОСОБА_2 як власник частини земельної ділянки за адресою:                                 АДРЕСА_1 , який не був залучений судом першої інстанції до участі у розгляді справи, вказував, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області                       від 01 грудня 2022 року, яке роз`яснено оскаржуваною ухвалою суду, були порушені його права та законні інтереси.
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.  
 
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і  прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина третя статті 16 ЦК України).
 
У справі, що переглядається, встановлено, що до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_3  увійшли 1/2 частина житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частина земельної ділянки розміром 0,2988 га, кадастровий номер 7124382500:01:002:0934, розташованої за цією ж адресою.
 
ОСОБА_2 не входить до кола спадкоємців ані ОСОБА_5 , ані                ОСОБА_3 , а є лише власником нерухомого майна, яке не є предметом спору в цій справі (інших частин житлового будинку та земельної ділянки на                               АДРЕСА_1 ).
 
Таким чином, закриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції підставно керувався тим, що місцевий суд не вирішував питання щодо прав, свобод, інтересів ОСОБА_2 , не встановлював жодні обов`язки щодо нього, а лише вирішував питання про перехід права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .
 
Установивши, що спір у даній справі стосується вирішення питання про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, у той час як особі, яка звернулась із апеляційною скаргою - ОСОБА_2 належить інша частина домоволодіння та частина земельної ділянки, відмінна від тієї, що є об`єктом даного позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спір стосовно майна ОСОБА_2 не вирішувався, він не є учасником спірних правовідносин, а тому підставно закрив апеляційне провадження за скаргою останнього.
 
Колегія суддів також вважає підставним закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року, якою роз'яснено рішення суду першої інстанції за заявою ОСОБА_1 , з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.
 
За змістом зазначеної статті незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Отже, підставою для роз`яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання.
 
В ухвалі від 06 жовтня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження                       № 14-65 цс 20) Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що «необхідність роз`яснення судового рішення може бути зумовлена його нечіткістю в резолютивній частині, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, або які будуть здійснювати його виконання».
 
Тобто, положеннями статті 271 ЦПК України визначений перелік осіб, які є суб'єктами звернення до суду із заявою про роз`яснення судового рішення: особи, стосовно яких ухвалене судове рішення, або особи, які будуть здійснювати його виконання.
 
Особа, яка звернулася до суду із апеляційною скаргою, - ОСОБА_2 не є такою особою, тобто не є учасником спірних правовідносин, що дає підстави для висновку, що заявник не має прав чи охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 06 березня                                2023 року.
 
Доводи щодо порушення вказаним процесуальним рішенням прав                    ОСОБА_2 перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження.
Врахувавши, що ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у справі, в якій він не брав участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про його права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                       від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвали Черкаського апеляційного суду від 06 лютого                          2024 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                      О. М. Осіян
                                                                                              
Н. Ю. Сакара