ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/9206/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О., 
представників учасників справи:
позивача - Квіцінська А. І. (адвокат),
відповідача -  Атаманюк В. В. (самопредставництво)
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго",
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023
постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024,
за позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго"
до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"
про стягнення 261 715 976,64 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          Акціонерне товариство "Харківобленерго" (далі - Товариство, позивач) звернулося до суду з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - Підприємство, відповідач, скаржник) про стягнення 159 010 586,68 грн заборгованості, 17 171 608,65 грн пені; 15 193 066,88 грн 3% річних та 70 340 714,43 грн інфляційних втрат.

1.2.          Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство посилалося на порушення Підприємством прийнятих на себе зобов`язань за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії (далі - Договір; заява-приєднання до договору від 22.12.2018 №14/15593), а саме в частині повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг з розподілу електричної енергії у період лютий 2020 року - жовтень 2021 років. Внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

2.          Короткий зміст судових рішень
2.1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/9206/23 (суддя Марченко О. В.)  позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства 159 010  586,68 грн  заборгованості; 17 171  608,65 пені; 15 193  066,88 грн 3 % річних; 70 340  714,43 грн втрат від інфляції та судовий збір.

2.2.          Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором, а отже, відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку  з чим на користь позивача підлягають стягненню, пеня, річні та інфляційні втрати.

2.3.          Північний  апеляційний господарський суд від 19.08.2024  (колегія суддів: Корсак В. А., Євсіков О. О., Алданова С. О.) апеляційну скаргу Підприємства задовольнив частково. Рішення Господарського суду міста Києва  від 13.11.2023 в частині стягнення пені та судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції змінив. У цій частині виклав резолютивну частину в новій редакції: стягнув з Підприємства на користь Товариства 17 111  876,18 грн пені та 939  212,12 грн судового збору. В частині позову про стягнення пені у розмірі 59  732,47 грн відмовив. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва  від 13.11.2023 залишив без змін. Стягнув з Товариства на користь Підприємства 225, 46 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

2.4.          У вирішенні питання щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, відсотків річних та інфляційних втрат апеляційний господарський суд повністю погодився із висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для його задоволення.

2.5.          У цьому контексті суд виходив саме з відсутності у матеріалах справи доказів явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, а також незазначення відповідачем під час розгляду справи обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для зменшення пені, 3 % річних та інфляційних втрат. 

2.6.          З огляду  на що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення штрафних санкцій та відмовив у задоволенні клопотання, яке було подано відповідачем до суду першої інстанції.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1.          Підприємство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 у справі № 910/9206/23 з направленням справи на новий розгляд на підставі статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України);
- у разі якщо Верховний Суд не виявить підстав для направлення справи на новий розгляд, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 у справі № 910/9206/23 у частині задоволених вимог про 114 стягнення 682 654,79 грн -заборгованості за послуги із розподілу електричної енергії, 17 111 876,18 грн  - пені, 15 193 066,88 грн - 3% річних, 70 340 714,43 грн - інфляційний втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства частково, лише на суму 44 327 931,89 грн заборгованості за розподілену електричну енергію.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1.          Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги з посиланням на пункт  1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що господарські суди застосували положення  частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 22.01.2020 у справі №912/684/19, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 904/4085, від 09.10.2019 у справі №904/4083/18, від 23.10.2019 у справі  № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі                       № 904/3491/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.

4.1.2.          За твердженням скаржника, суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні рішення щодо стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків річних не врахували правові висновки Верховного Суду, що суд має право зменшити не тільки пеню, штраф, але і 3% річних та інфляційні нарахування.

4.1.3.          У цьому аспекті скаржник наголошує на тому, що суди не надали оцінки доводам, викладеним у клопотанні про зменшення штрафних санкцій щодо винятковості випадку та об`єктивних підстав для звільнення або зменшення їх розміру.

4.1.4.          Поза увагою судів залишились обставини, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р (зі змінами) Підприємство визначено постачальником "останньої надії" на період з 01.01.2019 по 31.12.2021, яке  виконує спеціальні обов`язки на ринку електричної енергії.

4.1.5.          На цей час на постачанні у Підприємства, як постачальника "останньої надії", перебуває 3 526 непобутових споживачів, з яких 1 791 споживач - це бюджетні установи, серед яких є військові частини, підрозділи Збройних Сил України, військові формування, судові та правоохоронні органи України, органи центральної та місцевої влади, заклади освіти і охорони здоров`я та інші важливі споживачі.

4.1.6.          Загальна заборгованість споживачів постачальника "останньої надії" станом на 01.10.2023 р. становить 7 340 040 870,15 грн. Протягом значного періоду часу склалися та існують об`єктивні причини, зокрема нормативно-правові акти, ухвали суду, карантин та воєнний стан, які унеможливлюють застосування до боржників, зі сторони Підприємства, оперативно-господарських санкцій (відключення електропостачання) для спонукання споживачів сплачувати за спожиту електроенергію.  При цьому, державою на законодавчому рівні було встановлено гарантії щодо зупинення (мораторію) на здійснення виконавчих дій з примусового виконання судових рішень та банкрутства певної частини підприємств, які є боржниками Підприємства (відповідач  має встановлену законами заборону на примусове стягнення 65 % від усієї суми заборгованості споживачів).

4.1.7.          Саме через систематичне порушення платіжної дисципліни споживачами постачальника "останньої надії" Підприємство втратило платоспроможність та знаходиться на межі банкрутства.

4.1.8.          У контексті наведеного, скаржник зазначає про те, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано, істотні обставини. Зокрема, що скрутне фінансове становища виникло не з вини Підприємства і не є наслідком його господарської діяльності (власного комерційного розрахунку та ризику), а в силу об`єктивних та незалежних від відповідача обставин, а є наслідком перебування на постачанні електричної енергії підприємств з тяжким фінансовим становищем та підприємств критичної інфраструктури, у тому числі і за наявності законодавчих актів, які забороняють Підприємству застосовувати до найбільших споживачів-боржників відключення або обмеження електропостачання споживачів боржників.

4.1.9.           На переконання скаржника, у зв`язку із неповним встановленням всіх обставин справи, суди і дійшли хибних висновків про відсутність підстав для задоволення клопотання, чим допустили порушення прав відповідача та прийняли незаконні і необґрунтовані рішення.

4.1.10.          Крім того, з посиланням на положення пункт 8 частини першої 310 ГПК України, скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

4.1.11.          Також скаржник вказує на те, що у суді першої інстанції стадія дослідження доказів згідно з протоколом судового засідання від 13.11.2023, тривала всього 11 секунд, а судові дебати взагалі не проводились. У цьому контексті вказує на те, що суд першої інстанції проігнорував доводи відповідача та не надав оцінки доказам на обґрунтування його заперечень, що свідчить про формальний характер розгляду обставин справи.

4.1.12.          Крім того скаржник зазначає, що суд першої інстанції протокольною ухвалою відмовив у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі, що позбавило сторону права на оскарження такої відмови.

4.2.          Доводи інших учасників справи
4.2.1.          У відзиві на касаційну скаргу Товариство вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1.1.          Постановою НКРЕКП від 06.11.2018 №1344 Підприємству видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії.

5.1.2.          Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р (зі змінами) Підприємство визначено постачальником "останньої надії" на період з 01.01.2019 по 31.12.2021 на території України, крім території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

5.1.3.           У грудні 2018 року Підприємство (постачальник) приєдналося до публічного договору електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (далі - Договір), шляхом подання Товариству заяви-приєднання до Договору від 19.12.2018, за яким оператором системи є позивач.

5.1.4.          Згідно з умовами Договору:
- Договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії постачальнику (далі - постачальник) для його споживачів як послуги оператора системи; укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору (пункт 1.1 Договору);
- умови Договору є однаковими для всіх електропостачальників та розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ) [пункт 1.2 Договору];
- оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС-кодами споживачів та їх точками вимірювання; реєстр ведеться оператором системи в електронному вигляді; оператор системи забезпечує надання послуг з розподілу (передачі) в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії, та надання інших послуг, зокрема з відключення та підключення споживачів (пункт 2.1 Договору);
- постачальник здійснює придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії відповідно до умов глави 3 Договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії через постачальника, та інших послуг оператора системи відповідно до порядку розрахунків, який є додатком 1 до Договору (пункту 2.2 Договору);
- ціна послуг з розподілу (передачі) визначається згідно з Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії (Порядком встановлення (формування) тарифів на послуги з передачі електричної енергії), затвердженим Регулятором; ціна інших послуг визначається згідно з калькуляціями, розрахованими на підставі Методики розрахунку вартості робіт з підключення електроустановок споживачів до електричних мереж ліцензіата та інших додаткових робіт і послуг, пов`язаних із ліцензованою діяльністю, затвердженої Регулятором (пункт 3.1 Договору);
- вартість договору складає вартість послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за сукупністю споживачів постачальника, яким відповідно до умов договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) послуги з розподілу (передачі) електричної енергії придбаває постачальник, та вартість інших послуг згідно з договором (пункт 3.2 Договору);
- розрахунковим періодом для цілей Договору є календарний місяць (пункт 3.3 Договору);
- оплата (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником у формі попередньої оплати (пункт 3.4 Договору);
- оплата послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником на поточний рахунок оператора системи (пункт 3.5 Договору);
- постачальник зобов`язується: виконувати умови Договору; здійснювати придбання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у повному обсязі відповідно до умов глави 3 Договору за сукупністю споживачів постачальника, яким згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) оплату (придбання) послуг з розподілу (передачі) електричної енергії забезпечує постачальник, та інших платежів, необхідність яких випливає з умов Договору; повідомляти оператора системи про технічні характеристики (умови) комерційних пропозицій постачальника; надавати оператору системи інформацію в порядку та у строки, передбачені Тимчасовим порядком визначення обсягів купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії електропостачальниками та операторами систем розподілу на перехідний період, затвердженим Регулятором (пункт 4.2 Договору).

5.1.5.          У пунктах 2.1 - 2.11 додатку №1 до Договору встановлено строки, умови та порядок оплати постачальником послуг позивача.

5.1.6.          Додатковою угодою від 23.12.2020 до Договору сторони домовилися продовжити дію Договору до 31.12.2021.

5.1.7.          Суди встановили, що у період з лютого 2020 року до жовтня 2021 року позивачем надано відповідачу послуги з розподілу електричної енергії на загальну суму 159 010 586,68 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками юридичних осіб актами виконаних робіт з розподілу електричної енергії за наведений період.

5.1.8.          Підписання таких актів підтверджує відсутність у відповідача будь-яких зауважень щодо актів, а тому доводи Підприємства стосовно неправильного нарахування позивачем суми, яка підлягає сплаті відповідачем є безпідставними.

5.1.9.          На виконання умов Договору Товариство також виставило Підприємству відповідні рахунки-фактури для оплати наданих послуг, проте відповідач такі рахунки-фактури не оплатив.

5.1.10.          Звертаючись до суду з позовом Товариство вказує на те, що відповідач неналежним чином виконав умови Договору щодо повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг з розподілу електричної енергії у період лютий 2020 року - жовтень 2021 років, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 159 010 586,68 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору Товариством нараховано 17 171 608,65 грн пені, 15 193 066,88 грн 3% річних та 70 340 714,43 грн втрат від інфляції.

5.1.11.          Заперечуючи проти задоволення позовних вимог Підприємство вказувало на те, що:
-          між сторонами відсутній договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії;
-          відповідач визнає заборгованість з розподілу електричної енергії споживачам постачальника "останньої надії" у період з 01.02.2020 до 31.10.2021 у сумі 44 327 931,89 грн (без урахування об`ємів розподілу Комунального підприємства "Харківські теплові мережі");
-          вимоги зі сплати пені та втрат від інфляції є необґрунтованими та надмірно завищеними; крім того, Підприємство зазначає про скрутне фінансове становище.

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.1.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
7.1.          Згідно з доводами касаційної скарги причиною касаційного оскарження стало питання правомірності стягнення судами попередніх інстанцій з відповідача пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

7.2.          Доводи касаційної скарги не містять обґрунтування (із посиланням на жодну із підстав касаційного оскарження) в частині оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 159 010 586,68 грн, а тому судом касаційної інстанції в цій частині не переглядаються.

7.3.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права  в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.4.          Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Суд зазначає таке.

7.5.          Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

7.6.          При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.

7.7.          Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

7.8.          Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

7.9.          Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

7.10.          Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                   № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

7.11.          При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

7.12.          Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

7.13.          Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц та № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

7.14.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

7.15.          Проаналізувавши правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, шляхом співставлення їх суб`єктів, об`єктів та юридичного змісту, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що правовідносини у справах не є подібними, а тому підстави для врахування при розгляді цієї справи правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, наведених скаржником у тексті касаційної скарги, відсутні.

7.16.          Зокрема, за змістом касаційної скарги, доводи скаржника в цій частині ґрунтуються неправильному застосуванні судами першої та апеляційної інстанції положень статей 551 ЦК України та статті 233 ГК України та необґрунтованості висновків щодо відсутності підстав для     задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру   пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

7.17.           Відповідно до статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

7.18.          Схоже правило міститься в частині третій статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

7.19.          Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

7.20.          Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

7.21.          Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19; від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20 [на яку посилається скаржник], від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.

7.22.          Крім того, Верховний Суд також зауважує, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі   № 922/1607/19 [на яку посилається скаржник],  та від 04.10.2021 у справі   № 922/3436/20.

7.23.          У аспекті порушених у касаційній скарзі питань Суд також наголошує, що положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

7.24.          Так, об`єднана палата   Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК   України і частині третій статті 551 ЦК         України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

7.25.          Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

7.26.          Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

7.27.          Отже, індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.

7.28.          Так, у справі, що розглядається, вирішуючи питання про можливість зменшення розміру пені, 3 % річних та інфляційних втрат за клопотанням відповідача, суд апеляційної інстанції вказав на те, що не вбачає об`єктивних підстав для звільнення або зменшення їх розміру, оскільки відповідачем не доведено винятковості випадку і наявності умов, що можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки та процентів річних.

7.29.          Зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що оцінивши обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд не встановив  порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності як виняткового випадку для зменшення відсотків річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

7.30.          У цьому контексті суд відхилив посилання Підприємства на те, що нараховані позивачем інфляційні та річні є завищеними і складають 70 % суми основного боргу як необґрунтовані  з огляду на помилкове розуміння та співвідношення відповідачем усієї заявленої позивачем суми інфляційних втрат та річних лише із заявленою у цій справі сумою основної заборгованості. Заявлені позивачем до стягнення у цьому спорі компенсаційні витрати, нараховані не лише на суму боргу у розмірі 159 010 586,68 грн (предмет спору), а також і на іншу заборгованість, що встановлена судовими рішеннями за попередніми періодами надання послуг.

7.31.          У вирішенні питання зменшення розміру пені та відсотків річних  суд також зазначив про відсутність у матеріалах справи доказів явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання.

7.32.          Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зазначаючи про складний майновий стан підприємства, відповідач не надав суду будь-яких доказів на обґрунтування таких доводів. Зокрема, документів фінансово-господарської звітності за період з 2019 - 2022 роки з негативним фінансовим результатом, які б підтвердили відповідні доводи. Суд також відхилив посилання Підприємства те, що несвоєчасність оплати контрагентів перешкоджає Підприємству належно виконувати свої зобов`язання за Договором. За висновком суду, наявність у його контрагентів заборгованості з оплати вартості відпущеної електроенергії не може бути кваліфіковано як винятковий випадок для зменшення неустойки.

7.33.          При цьому, суд апеляційної інстанції також зазначив про те, що підлягає до врахування дотримання балансу інтересів сторін. З огляду на, що і дійшов висновку про недоведення Підприємством обставин для звільнення від відповідальності за порушення грошових зобов`язань або зменшення їх розміру.

7.34.          Відхиляючи посилання Підприємства на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідне зменшення процентів річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме: встановлення процентів річних на рівні 40% та 96%, і їх явну невідповідність принципу справедливості в конкретній справі. Чого у цій справі відповідачем не доведено.

7.35.          У контексті означених вище висновків та доводів скаржника Суд вважає за необхідне наголосити, що законодавство встановлює можливість (однак не обов`язок),  зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як інструменту для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу скаржника уникнути відповідальності. У питанні зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин.

7.36.          Зміст оскаржуваних судових рішень в цій частині свідчить, що місцевий та апеляційний господарські суди оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності та встановили відсутність обставин для застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України. Тобто обставин за яких можливе зменшення заявленого позивачем розміру пені та відсотків річних.

7.37.          Суди попередніх інстанцій дійшли означених висновків, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів того, що порушення зобов`язання за договором сталося випадково з незалежних від відповідача причин та цей випадок є винятковим, а також те, що порушення зобов`язання за Договором з боку відповідача у даній справі є виключенням чи випадком, який є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором. При цьому, у контексті з`ясування ступеню виконання відповідачем зобов`язань за Договором, суд апеляційної інстанції врахував, що Підприємством до матеріалів справи не надано та не наведено жодних доводів стосовно повного та/або часткового виконання ним рішень суду, за якими вже було присуджено до стягнення основну суму заборгованості за Договором за попередні періоди, яка також стала підставою для нарахування пені, річних, інфляційних втрат у цьому спорі. Судами також не встановлено, а матеріалами справи не підтверджуються обставини недостатності коштів у Підприємства, у тому числі і обставин, що наявність заборгованості у інших учасників ринку перед відповідачем призвела до неможливості виконання останнім своїх договірних зобов`язань.

7.38.          Тобто, причиною відмови у задоволенні клопотання є саме недоведеність Підприємством обставин щодо наявності підстав для зменшення штрафних санкцій та відсотків річних у спірних правовідносинах (порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як виняткового випадку для зменшення заявленого розміру пені та відсотків річних).

7.39.          У цьому контексті Суд зазначає, що вказуючи на неправильне застосування судами положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України скаржник не враховує, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

7.40.          У справі, яка переглядається, судами надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

7.41.          У свою чергу у зазначених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України. Отже, застосування судом положень статей 233 ГК України та статті 551 ЦК України у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому означені скаржником справи є неподібними зі справою, що розглядається за змістовним критерієм.

7.42.          Звідси, а також ураховуючи викладене у цій постанові, посилання Підприємства на застосування судами положень статей 551, 625 ЦК України,  без урахування висновків Верховного Суду є необґрунтованими.

7.43.          Посилання скаржника на неврахування судами правових висновків, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 у вирішенні питання щодо зменшення розміру інфляційних втрат та   3 % річних колегія суддів звертає увагу на те, що  Велика Палата Верховного Суду у цій справі зробила загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України,. Тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку. Наведеного висновку, на який посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96 % від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

7.44.          Зміст оскаржуваної постанови свідчить, що суд апеляційної інстанції, врахувавши наведене надав оцінку доводам апеляційної скарги щодо вирішення питання розгляду клопотання відповідача про зменшення 3 % річних (вказані обставини не заперечуються скаржником) і за результатом розгляду наведених Підприємством обґрунтувань, прийняв відповідне рішення в цій частині (відмовив у його задоволенні з огляду на необґрунтованість, а не через відсутність права на таке зменшення).

7.45.          При цьому суд, апеляційної інстанції також вірно врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат.

7.46.          У контексті доводів касаційної скарги та висновків судів першої та апеляційної інстанції в цій частині Верховний Суд акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

7.47.          У цьому аспекті Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі таких встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, без аналізу та врахування фактичних обставин справи, які мають юридичне значення та за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

7.48.          Разом з тим Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в цій частині, у тому контексті який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, фактично зводяться до надання судом касаційної інстанції оцінки поданим Компанією доказам і встановлення обставин. У цьому аспекті колегія суддів також враховує, що аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам скаржника, наведеними ним в апеляційній скарзі і означеним вище доводам надавалась оцінка судом апеляційної інстанції. Водночас міра та обсяг, якими суд обґрунтовує суд свої мотиви, залежить від характеру рішення і перебуває поза межами перевірки Верховним Судом з огляду на приписи статей 300, 310 та частини другої статті 311 ГПК України.

7.49.          Незгода скаржника з рішеннями суду з підстав ненадання належної оцінки судами доказів та прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи також не свідчить про неправильне застосування судами положень статей 551, 625 ЦК  України, статті 233 ГК України та, відповідно, не може бути підставою для скасування судових рішень суду з наведених причин.

7.50.            При цьому Верховний Суд звертає увагу, що скаржник не визначив підставою касаційного оскарження положення пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України (порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу).

7.51.          Оскільки наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства  в цій частині підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

7.52.          Також, підставою касаційного оскарження судових рішень у справі, Підприємство зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України з огляду на наявність підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої статті 310 цього Кодексу, а саме: суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

7.53.          Однак, доводи касаційної скарги взагалі не містять будь-якого обґрунтування в цій частині. Підприємство у касаційній скарзі не зазначає про  особу, яку на його думку, суд першої інстанції не залучив до участі у справі, як і не наводить обґрунтувань впливу оскаржуваних судових рішень  на права, інтереси та (або) обов`язки будь- яких незалучених до участі у справі осіб, тому наведені доводи скаржника також не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

7.54.          Щодо доводів про безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі.

7.55.          Скаржник у касаційній скарзі наголошує, що ним подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення по суті справи № 922/2091/21, у задоволенні якого судом першої інстанції було неправомірно відмовлено. Відповідач вважає, що судове рішення у справи № 922/2091/21 може підтвердити або навпаки змінити кількість розподіленої електричної енергії споживачам за спірний період.

7.56.          У цьому аспекті Суд зазначає, що як встановили суди спірна сума заборгованості підтверджується наявними у матеріалах справи актами виконаних робіт з розподілу електричної енергії за визначений позивачем період,  які підписані та скріпленими печатками, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.  Підписання таких актів підтверджує відсутність у відповідача будь-яких зауважень щодо актів, а тому доводи Підприємства стосовно неправильного нарахування позивачем суми, яка підлягає сплаті, та яка може бути встановлена лише після ухвалення судового рішення у справі № 922/2091/21 є необґрунтованими.

7.57.          Посилання скаржника на неухвалення судом першої інстанції ухвали про відмову у задоволенні означеного клопотання та неоформлення такої відмови окремим процесуальним документом також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, положення ГПК України встановлюють можливість прийняття судом рішення з процесуальних питань протокольною ухвалою. У зв`язку з чим порушень норм процесуального права у діях суду першої інстанції не вбачається.

7.58.          Щодо доводів скаржника про формальний характер розгляду обставин справи судом першої інстанції з посиланням на те, що стадія дослідження доказів згідно з протоколом судового засідання від 13.11.2023, тривала всього 11 секунд, а судові дебати взагалі не проводились, Суд зазначає таке.

7.59.          У вирішенні означених доводів Суд першочергово враховує, що наведеним аргументам вже надав оцінку суд апеляційної інстанції та встановив, що  згідно з протоколом судового засідання від 13.11.2023  сторонами надавалися пояснення у справі з посиланням на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Суд, завершивши дослідження доказів та заслухавши пояснення сторін, видалився до нарадчої кімнати.

7.60.          Тобто, встановив обставини дотримання судом першої інстанції вимог статей 209, 210 ГПК України. Водночас відсутність в протоколі судового засідання тексту про проведення дебатів свідчить лише про порушення порядку оформлення процесуальної дії.

7.61.          Згідно з частиною третьою статті 310 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення лише у випадку, якщо таке порушення унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

7.62.          Зазначаючи про формальність підходу суду першої інстанції при дослідженні наявних у матеріалах справи доказів скаржник не спростовує достовірність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин спору, а доводи в цій частині фактично зводяться лише до незгоди з висновками суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

7.63.          Разом з тим, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції відсутність в протоколі судового засідання тексту про проведення дебатів, в силу частини другої статті 311 ГПК України не могло бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції, оскільки не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

7.64.          У цьому аспекті Верховний Суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено у пункті 139 постанови від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, пункті 69 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 та у пункт 50 постанови від 26.10.2022 у справі № 201/13239/15-ц згідно з яким: "… не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції". "… за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії".

7.65.          Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

7.66.          Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду даного господарського спору.

7.67.          Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку також не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

7.68.          Наведене у розділі 7 цієї постанови в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги Підприємства.

7.69.          Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах, наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення судів попередніх судових інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат ухвалені із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування (в оскаржуваній частині) немає.

7.70.          В іншій частині судові рішення жодним учасником спору не оскаржувалися, а тому Верховний Суду не переглядав їх.

7.71.          Верховний Суд вважає частково прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

7.72.          У прийнятті даної постанови Суд керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

7.73.          Верховний Суд наголошує, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

7.74.          У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
8.1.          Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3.          Відповідно до частин першої, другої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.4.          З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах зазначених в розділі 4 цієї постанови не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України (з посиланням на положення пункту 8 частини першої статті 310 цього Кодексу) слід залишити без задоволення.

9.          Судові витрати
9.1.          Судовий збір у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Касаційний господарський суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 зі справи № 910/9206/23, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2.          Касаційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 зі справи № 910/9206/23 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          А. Ємець

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова