КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11372/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                              Справа № 760/7897/22
 
23 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
 при секретарі            - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого Андрія Олександровича на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Зуєвич Л.Л., у цивільній справіза позовом ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,- 
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2022 року   ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 15.07.2019 року, між  нею - ОСОБА_3 єю Олександрівною ( позикодавець) та ОСОБА_1                      (позичальник), було укладено договір позики № 15/07/19-1 згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 91 192,46 грн та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто, до 15.10.2019 року.
19.08.2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, відповідно до умов якої внесено зміни в п.п. 1, 5, 6 договору та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 90 208,80 грн та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто, до 15.11.2021року відповідно до графіка, визначеного пунктом п. 5 додаткової угоди.
В той же день, 19.08.2021рокувідповідач власноруч підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 90 208,80 грн отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 15.11.2021 року включно.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником    ОСОБА_4  своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач   ОСОБА_2 а просила суд стягнути з ОСОБА_1  на її користь заборгованістьі за договором в сумі 154 989,15 грн, з яких: 85 708,80 грн - тіло позики; 69 280,35 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язаньза період з 16 жовтня 2021 року по 24 лютого 2022 року.
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, позов ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позикизадоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь    ОСОБА_2 : 138 516,14 грн(сто тридцять вісім тисяч п`ятсот шістнадцять гривень чотирнадцять копійок), в тому числі: з 85 708,80 грн - тіла позики; 52 807,34 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань; 1 379,40 грн (одна тисяча триста сімдесят дев`ять гривень сорок копійок) судового збору сплаченого за подання позовної заяви;                       4 000, 00 грн(чотири тисячі гривень) судових витрат на правничу допомогу.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мишастий Андрій Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_2 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та невмотивованим.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.
Зазначає, що суд першої інстанції відхилив усі доводи та докази відповідача щодо погашення боргу за договором позики №15/07/19-1 від 15.07.2019 року. При цьому, відповідач просив суд витребувати додаткові докази та пояснення щодо погашення відповідачем частини суми боргу вказаній особі.
Вказує, що всього протягом взаємовідносин сторін відповідач здійснив погашення боргу перед   ОСОБА_2 ою шляхом безготівкового переведення грошових коштів на картки, номери яких вказувала позивачка в сумі 96 064,71 грн. (про що свідчать копії розписок, виписки з банківських рахунків, електронні квитанції про безготівкові переведення коштів, копії яких наявні в матеріалах справи та подані відповідачем).
Отже, до 17 серпня 2021 року ОСОБА_1  повністю погасив заборгованість, вказану в договорі про надання позики та з урахуванням змін, викладених в додатковій угоді від 10.02.2020 року. Остання квитанція банку AT «Оксі банк» датована 17.08.2021року.
Підставою позовних вимог у цьому судовому процесі є виключно заборгованість, яка нібито виникла з додаткової угоди від 19 серпня 2021 року. Однак, ні сама додаткова угода, ні розрахунок позивача не містить посилання на існування будь-якої заборгованості станом на 19 серпня 2021 року.
Оскільки борг за договором позики №15/07/19-1 від 15.07.2019 року є погашеним, то вказаний договір позики є припиненим і жодні угоди про внесення змін до нього укладатися не можуть.
Відповідач стверджує, що 19 серпня 2021 року жодних документів не підписував, позику від позивача не отримував, а надані позивачем документи не відповідають дійсності.
На підтвердження несправжності документів свідчить також, що один єдиний платіж за вказаним документом був здійснений 22.08.2022 року. На думку відповідача, цей платіж здійснений самим позивачем для уникнення можливості визнання штучно створеної позивачем додаткової угоди недійсною.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що у позивача відсутні належні докази наявності боргу відповідача, надані позивачем суду копії документів не відповідають дійсності, не є належними та допустимими доказами боргу за договором позики №15/07/19-1 від 15.07.2019 року.
Щодо розрахунку штрафних санкцій сторона відповідача зазначає, що суд першої інстанції здійснив розрахунок, виходячи із строку виникнення боргу, визначеного додатковою угодою від 19.08.2021 року. Водночас, сторона відповідача стверджує, що між повним погашенням боргу відповідачем за договором позики - 17.08.2021 року, до підписання додаткової угоди - 19.08.2021року між сторонами не існувало жодних взаємовідносин, правочинів та інших підстав вважати, що договір позики №15/07/19-1 від 15.07.2019 року був продовжений чи поновлений, щовиключає можливість застосування судом при ухваленні рішення положень договору позики №15/07/19-1 від 15.07.2019 року щодо строків погашення боргу та, відповідно,настання строку погашення зобов`язання у відповідності зі статтею 530 Цивільного кодексу України.
При розрахунку штрафних санкцій суд першої інстанції застосував розмір пені 0,6%. В той же час, такий розмір пені не визначений ні договором, ні законом. Суд послався на розрахунок проведений позивачем, не здійснивши аналізу підстав на обґрунтування застосування саме розміру пені 0,6% за кожен день прострочення.
Також, на думку відповідача, позивач   ОСОБА_2  здійснює незаконну підприємницьку діяльність без створення суб`єкта підприємницької діяльності, що заборонено законом, так само як і надання позики не суб`єктом фінансової діяльності, яка підлягає ліцензуванню, що є підставою для визнання договору позики №15/07/19-1 від 15.07.2019  року взагалі недійсним.
Так само, суд першої інстанції не дослідив та не надав жодної оцінки доводам відповідача про те, що у справі Голосіївського районного суду міста Києва 752/29847/21 було визнано протиправним виконавчий напис,реєстровий номер 859 від 24.11.2021  роу, вчинений приватним нотаріусом,про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договором позики №15/07/19-1 від 15.07.2019 року. У вказаному судовому процесі суд не визнав обгрунтованою суму боргу, не знайшов підстав для звернення стягнення на майно відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення  Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року- без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанціії є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права,
Вважає, що з огляду на презумпцію правомірності правочину, принцип «баланс вірогідностей», а також, враховуючи ненадання відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилався,заперечуючи позовні вимоги, у суду відсутні правові підстави вважати обгрунтованими доводи відповідача в частині неукладення ним додаткової угоди від 19.08.2021 року до договору позики                   № 15/07/19-1 від 15.07.2019року .
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. ст. 549, 550 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
В судовому засіданні  в суді апеляційної інстанції  представник відповідача  ОСОБА_1 адвокат Мишастий  Андрій Олександрович  повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив  її задовольнити. 
Представник  позивачки ОСОБА_2 адвокат  Євдотьєв  Анатолій Олександрович  в судовому засіданні  проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., доводи учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника  відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого Андрія Олександровича на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15.07.2019 року  між   ОСОБА_2 було укладено договір позики  № 15/07/19-1 положеннями п. 1 якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 91 192,46, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 3 540,00 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому, цим договором буде 3 540,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше, ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто, до 15.10.2019 року. За домовленістю сторін, позика є безпроцентною.
19.08.2021 року  між       ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, відповідно до умов якої, сторони домовились внести зміни в п. 1, 5, 6.1 договору, виклавши їх в наступній редакції:
«пункт 1: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 90 208,80 грн, що за курсом АТ «КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 3 366,00 доларів США, встановленим на момент укладення цього договору, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 3 366,00 доларів США за курсом АТ «КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто, до 15.11.2021 року, за домовленістю сторін позика є безпроцентною.
пункт 5.5: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до графіка повернення позичальником коштів: 4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.09.2021 року; 4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.10.2021 року; 81 043,20 грн (еквівалент 3024,00                   дол. США) - до 15.11.2021 року.
пункт 6: позика може бути повернута достроково».
Також, п. 2 додаткової угоди від 19.08.2021 року  до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019  року передбачено, зокрема, що строк дії продовжено до 15.11.2021 року включно. 
У пукті 3 додаткової угоди від 19.08.2021 року до  договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання такої угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцеві власноруч написану ним розписку. 
У пукті 3 додаткової угоди від 19.08.2021 року до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року сторони погодили, що угода набирає чинності з 19.08.2021 року та діє до 15.11.2021 року.
19.08.2021 року ОСОБА_4 підписано власноручно  розписку в якій викладено наступне: «  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, 11.09.2001, місце проживання зареєстровано та фактично проживаю за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ,  отримав позику від       ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Голосіївським РУ ГУМВС України в м. Києві, 29.01.2009, що проживає/зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , 19.08.2021, у сумі 90 208,80, що за курсом АТ «КБ «ПриватБанк» на день укладення договору позики еквівалентно 3 366,00 доларів США згідно додаткової угоди від 19.08.2021  року до договору позики № 15/07/19-1 і зобов`язуюся повернути цю суму   ОСОБА_2 и в строк до 15.11.2021 року включно».
В нижній частині вказаного документу проставлено підпис та вказано: «з моїх слів надруковано вірно, мною прочитано. З вищезазначеним погоджуюсь. Претензій не маю. ОСОБА_6 ».
У судовому засіданні судом першої інстанції було оглянуто оригінал додаткової угоди від 19.08.2021 року та розписки 19.08.2021 року.
Також, позивачем долучено розрахунок заборгованості позичальника, зі змісту якого вбачається, що загальна сума боргу становить 154 989,15 з яких: 85 708,80 грн - тіло позики; 69 280,35 - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань.
Відповідачем до відзиву долучено фото розписки від 15.08.2019 року складеної   ОСОБА_2 и про те, що вона отримала 200 доларів США від       ОСОБА_7 а в рахунок чергової плати боргу за договором позики                      № 15/07/19-1, а також скріншоти екрану: щодо здійснення переказу 15.09.2019 року на суму 4 000,00 грн; картковий рахунок: НОМЕР_5 ; щодо здійснення переказу 13.11.2019 року на суму 4 273,00 грн; картковий рахунок: НОМЕР_5 ; щодо здійснення переказу 15.12.2019  року на суму 4 059,00 грн; картковий рахунок: НОМЕР_5 ; щодо здійснення переказу 15.01.2020 року на суму 7 817,00 грн; картковий рахунок: НОМЕР_5 ; щодо списання переказу від 01.06.2021; операція: MoneySend (Card2Card UAMAB (W124887), Kyiv, UKR, MCC 6012) на суму 6 187,21; щодо списання переказу від 19.07.2021; операція: MoneySend (Card2Card UAMAB (W124887), Kyiv, UKR, MCC 6012) на суму 7 075,00; щодо здійснення переказу 19.07.2021 року на суму 7 000,00 грн; картковий рахунок: НОМЕР_6 …..6155; щодо здійснення переказу 17.08.2021 року на суму 4 595,00 грн; картковий рахунок: НОМЕР_5 .
Також, в якості додатків до відзиву долучено скріншот переписки в мобільному додатку Viber з невстановленою особою. 
У судовому засіданні відповідач надав пояснення, що фактично брав кошти в позику не у позивача у справі, а в офісі автоломбарду «Каштан 2000», співробітником якого є  ОСОБА_3 я  ОСОБА_8 .
Задовольняючи частково позовні вимоги та, стягуючи з  ОСОБА_1  на користь   ОСОБА_2  85 708,80 грн - тіла позики, суд першої інстанції вказав на те, що зі змісту долученого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що сума боргу  ОСОБА_1  за договором позики № 15/07/19-1 в редакції додаткової угоди від 19.08.2021 року становить 85 708,80 грн. В той же час, відповідачем, на спростування  вказаної заборгованості долучено в якості  доказів  документи, зі змісту яких неможливо встановити ні особу, якій грошові перекази були адресовані, ні їх цільове призначення, у зв`язку з чим, у суду немає правових підстав вважати суму заборгованості, обраховану позивачем, недоведеною. У зв`язку з такими обставинами, суд приходить до висновку  про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача  85 708,80 грн заборгованості за тілом позики.
Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з  ОСОБА_1  на користь    ОСОБА_2  85 708,80 грн - тіла позики, відповідає.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі  № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним  (стаття 215 ЦК України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачем, що відповідно до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, додаткової угоди від 19.08.2021 року, розписки від 19.08.2021 року  ОСОБА_1  рукописно підписав вказані документи про отримання у борг від ОСОБА_2  грошових коштів в сумі 90 208,80 грн, що за курсом АТ «КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 3 366,00 доларів США. Зобов`язалася повернути зазначені кошти в строк до 15.11.2021 року включно.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів, шляхом підписання договору позики                             № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додаткової угоди від 19.08.2021 року, розписки від 19.08.2021  року власною рукою. Проте, позика в сумі 85 708,80 грн у строки визначені договором позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, додатковою угодою від 19.08.2021, розпискою від 19.08.2021 залишилася не повернутою.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 85 708,80 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем повністю погашено боргу перед    ОСОБА_2 ою шляхом безготівкового переведення грошових коштів на картки, номери яких вказувала позивачка в сумі 96 064,71 грн, про що свідчать електронні квитанції про безготівкові переведення коштів, копії яких наявні в матеріалах справи та подані відповідачем, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідачем не надано  належних та допустимих доказів, які б беззаперечно спростовували позицію позивача по даній справі та, як наслідок, свідчили б про незаконність чи необґрунтованість рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині стягнення тіла позики в розмірі 85 708,80 грн.
Надані відповідачем скрін шоти переписки з мобільних месенджерів не є належними та допустимими доказами оплати заборгованості за договором позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додатковою угодою від 19.08.2021 року, розпискою від 19.08.2021 року.
У постанові від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21 Верховний Суд зазначив, що надана підприємством роздруківка з електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатку не є належними доказами замовлення товару, оскільки відсутні докази підписання цього листа електронним цифровим підписом. При цьому, відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації.
Надані відповідачем скрін шоти щодо переказу коштів, також не є належними та допустимими доказами повернення позики, оскільки зі змісту наданих скрін шотів неможливо встановити ні особу, якій грошові перекази були адресовані, ні їх цільове призначення.
Отже, відповідачем не налано жодного належного  та допустимого доказу, який би достовірно підтвердив факт  виконання зним зобов`язань за договором позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додатковою угодою від 19.08.2021 року, розпискою від 19.08.2021 року.
Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання  відповідача на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що борг за договором позики №15/07/19-1 від 15.07.2019рокує погашеним, а томувказаний договір позики є припиненим, не колегія суддів  відхиляє, з огляду на наступне.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Поряд з цим, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні чинного ЦПК України про повернення грошових коштів за договором позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додатковою угодою від 19.08.2021 року, розпискою від 19.08.2021 року.
Навпаки, в суді першої інстанції у судовому засіданні було оглянуто оригінал додаткової угоди від 19.08.2021 року та розписки 19.08.2021року наданих стороною позивача.
Крім того, колегія суддів, зазначає, що згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                    № 638/2304/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Предметом даної справи є позов до ОСОБА_1  про стягнення боргу за договором позики.
Поряд з цим, відповідач з зустрічним позовом допозивача про визнання недійсним договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додаткової угоди від 19.08.2021 року, розписки від 19.08.2021  року не звертався. 
Крім того, ні до суду першої інсанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано судового рішення, яке б набрало законної сили та яким був би встановлений факт недійсності договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 року, додаткової угоди від 19.08.2021 року, розписки від 19.08.2021 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого Андрія Олександровича в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з  ОСОБА_1  на користь    ОСОБА_2  85 708,80 грн - тіла позикиухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого Андрія Олександровича.
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  52 807,34 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язаньза договором позики, суд першої інстанції визнав обгрунтованість позовних вимог в даній частині та наявність правових підстав для стягнення пені у вказаній сумі.
Проте, вимогам ст. 263 ЦПК України рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з  ОСОБА_1  на користь    ОСОБА_2  52 807,34 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, не відповідає з огляду на наступне.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.
Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК України не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21).
Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18).
У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) вказано, що: «належним періодом нарахування пені є період з 18 травня 2020 року до 13  травня 2021 року. У свою чергу апеляційний суд, застосувавши норму частини третьої статті 551 ЦК України, самостійно зменшив розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків, до 1 618,00 євро.
Водночас пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленогоз метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Верховний Суд зазначає, що Законом України від 16 червня 2020 року№ 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метоюзапобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва,                              м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом                     SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, Верховний Суд вказує, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з суми пені в розмірі 1 618,00 євро, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22. Наведене свідчить про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики». 
Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. 
Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантинув договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання. Висновки Верховного Суду викладені у постанові від 01 серпня 2024 року по справі № 751/6006/21.
 У справі, що переглядається здолученого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивач здійснив розрахунок пені в сумі 69 280,35 грн з наступних вихідних даних: борг: 90 208,80 грн; строкнарахування пеніз 16.10.2021рокупо 24.02.2022року; ставка пені 0,6% (зменшена).
Суд першої інстанції здійснив перахунок заявленої позивачем до стягнення пені та прийшов до висновку, що стягненню підлягає 52 807,34 грн пені за період з 16.10.2021 - 24.02.2022.
Тобто,  суд стягнув з відповідача пеню за час прострочення повернення позики під час дії карантину, встановленого постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19. 
При цьому, суд першої інстанції не врахував, що законодавець на рівні акту цивільного законодавства (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). 
За таких обставин суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача пеню в розмірі 52 807,34 грнза період з 16.10.2021  року - 24.02.2022року. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  52 807,34 грн - пені, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим та залишатися в силі, а тому підлягає скасуванню з ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
 У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 вказаного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).
 Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;  складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;  представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);  2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108  постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Отже, ЦПК України передбачено процесуальні гарантії для сторони щодо можливості стягнення витрат за правничу допомогу понесених позивачем за рахунок відповідача у випадку задоволення позовних вимог.
Враховуючи наведені положення процесуального законодавства та, беручи до уваги, що судом апеляційної істанції відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором позикик, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині стягнення  з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу,  зменшивши  розмір  відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції  з  4 000,00 грн до 2 000,00 грн.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення. 
Оскільки рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1  про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання є незаконним та скасованим судом апеляційної інстанції з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задовленні позовних вимог, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині відшкодування витрат зі сплати судового зборуза подання позовної заяви, зменшивши присуджену до стягнення  суму  з 1 379,40 грн до 852,11 грн пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, зменшивши загальний розмір заборгованості за договором позики                  № 15/07/19-1 від 15 липня 2019 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_1  на користь    ОСОБА_2  з 138 516,14 грндо 85 708,80 грн, судових витрат зі сплати судового зборуза подання позовної заяви до суду з 1379,40 грн до 852,11 грн, витрат на правничу допомогуз 4 000,00 грн до 2 000,00 грн. 
Також, керуючись присами ст. 141 ЦПК України, колегія суддів зазначає, що оскільки за результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого Андрія Олександровичазадоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення пені було скасовано та ухвалено нове  судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягення пені, а також змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу та витрат зі сплати судовго збору, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 1 280,36 грн.
Керуючисьст. 549 ЦК України, пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 2, 134, 137, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого Андрія Олександровича задовольнити частково.
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2  до  ОСОБА_1  про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання скасуватита ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині загального розміру заборгованості за договором позики і в частині розподілу судових витрат між сторонами змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості за договором позики № 15/07/19-1 від 15 липня 2019 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь  ОСОБА_2  ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; адреса: АДРЕСА_4 ) з 138 516,14 грндо 85 708,80 грн, судові витрати зі сплати судового зборуза подання позовної заяви до суду з 1 379,40 грн до 852,11 грн, витрат на правничу допомогуз 4 000,00 грн до 2 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2  ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; адреса: АДРЕСА_4 )на користь  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 1 280,36 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

 
Головуючий :                                      Судді: