УХВАЛА

09 жовтня 2024 року
м. Київ
справа №380/16540/23
адміністративне провадження №К/990/36923/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О.,   Соколова В.М.,
перевіривши касаційну скаргу адвоката Торопчини Олексія Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління патрульної поліції у Львівській області (далі - третя особа), в якому просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу Департаменту патрульної поліції від 16 червня 2023 року №332 про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;
визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 28 червня 2023 року №793 о/с "По особовому складу" про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
поновити його на службі (посаді) поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону №4 управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції з 29 червня 2023 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року по справі №380/16540/23 без змін.
Адвокат Торопчин Олексій Дмитрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року та направити справу на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2024 року касаційну скаргу адвоката Торопчини Олексія Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу повернуто особі, яка її подала.
30 вересня 2024 року адвокат Торопчин Олексій Дмитрович в інтересах ОСОБА_1 вдруге звернувся з касаційною скаргою, в якій скаржник просив постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року скасувати, направити справу на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
За правилами частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої  статті 129 Конституції України  серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує  стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності  Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої  статті 328 КАС України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
За правилами частини четвертої  статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою  статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
У касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України  та вказує, що справа становить суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.
Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо суспільного інтересу та виняткового значення для скаржника не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту  статті 328 КАС України  та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається на пункт 1 частини 4  статті 328 КАС України.
Так, скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення - пункт 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 806/2555/17, від 04 жовтня 2018 року у справі №806/2272/16, від 07 листопада 2019 року у справі № 826/1610/18, від 29 травня 2020 року у справі № 819/1394/17, від 28 грудня 2021 року у справі № 813/4069/17.
Однак скаржник не зазначає яку саме  норму права  судом апеляційної інстанції застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої  статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так,  Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2019 року в справі № 826/1610/18 надав характеристику висновку службового розслідування та зазначив, що сам по собі висновок службового розслідування - це документ, який складається за результатами службового розслідування, містить правову оцінку виявлених фактів та обставин, дій чи бездіяльності осіб рядового і начальницького складу, висновки та пропозиції. Висновки та пропозиції із зазначенням міри юридичної відповідальності, в даному випадку, щодо накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача зі служби в поліції, приймаються посадовими особами на підставі юридичних фактів і норм права. При цьому, Верховний Суд звернув увагу, що висновки службового розслідування є самостійною підставою для накладення дисциплінарного стягнення.
У справі № 806/2555/17 спірні правовідносини стосувалися притягнення позивача у 2017 році до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення його зі служби в поліції. При цьому, судом касаційної інстанції встановлено, що невиконання позивачем вимоги поліцейського, відмова від проходження в установленому порядку медичного огляду для встановлення стану алкогольного сп`яніння за наявності у нього визначеного законом обов`язку його пройти у ситуації, що склалася, призвело до вчинення позивачем дій, що підривали авторитет Національної поліції України; порушенні Присяги працівника поліції в частині дотримання законів України та особистого зобов`язання з гідністю нести високе звання поліцейського.
У справі 806/2272/16  предметом оскарження було накладення у 2016 році на позивача дисциплінарного стягнення за результатами реалізації якого його звільнено зі служби. При цьому, судом касаційної інстанції було встановлено  факт появи позивача  на службу в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується його власними письмовими поясненнями, вимірами рівню парів алкоголю приладом "Драгер" № 0577, а також актом від 12 серпня 2016 року, складеним в присутності двох свідків, що не спростовано позивачем. Також, судом касаційної інстанції було враховуючи ту обставину, що висновок медичного дослідження не може бути належними та допустимими доказом протилежного, колегія суддів погодилась з висновком суду апеляційної інстанції про правомірність та обґрунтованість оскаржуваних наказів відповідача та, відповідно, відсутність підстав до їх скасування.
Натомість у цій справі спір хоча й стосувався накладення дисциплінарного стягнення за результатами якого позивача звільнено зі служби, проте виник у березні 2023 року і, відповідно, постанови від 17 липня 2019 року у справі № 806/2555/17 та від 04 жовтня 2018 року у справі №806/2272/16 були прийняті Верховним Судом у часі раніше, до запровадження статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, якою визначені особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану.
Отже, нормативне регулювання справ № 806/2555/17, № 806/2272/16 є відмінними від тієї, що маємо у цій справі.
У справі 819/1394/17 Верховний Суд зазначив, що нетверезий стан працівника або особи, яка проходить публічну службу, може бути підтверджено як медичним висновком, так і іншими видами доказів (актами та іншими документами, поясненням сторін і третіх осіб, показаннями свідків), які мають бути відповідно оцінені судом. Верховний Суд адміністративну справу №819/1394/17 направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
Також не є належним обґрунтуванням посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 28 грудня 2021 року у справі № 813/4069/17, оскільки у цій постанові Верховний Суд не формулював правових висновків, а справу було лише передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також, як на підставу касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вказуючи при цьому на відсутність висновку Верховного Суду у  подібних правовідносинах щодо застосування норм права, зокрема статей 38, 42 Закону України "Про запобігання корупції".
Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас необхідно враховувати, що вирішуючи спори, суди застосовують положення статті в залежності від обставин, установлених у кожній конкретній справі.
Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави переважно зводяться здебільшого до оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд звертає увагу скаржника, що формальне посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України не може вважатись належним виконанням вимог такого пункту щодо його обґрунтування.
Верховний Суд зазначає, що заявник, звертаючись до суду з касаційною скаргою вдруге, не врахував роз`яснення Верховного Суду, які були зазначені в ухвалі від 12 вересня 2024 року щодо невідповідності касаційної скарги вимогам процесуального закону, недоліки якої стали підставою для її повернення.
Верховний Суд звертає увагу, що підстави касаційного оскарження викладені вдруге у поданій касаційній скарзі ідентичні підставам касаційної скарги поданої вперше. При цьому Верховний Суд в ухвалі від 12 вересня 2024 року надав оцінку зазначеним підставам і судове рішення про повернення касаційної скарги набуло законної сили.
Зазначене свідчить, що позивач формально підійшов до оформлення касаційної скарги та проігнорував роз`яснення Верховного Суду щодо необхідності дотримання законодавчих вимог до змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судового рішення.
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту. 
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, відповідно до правил статей  169,  332 КАС України, касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку шляхом надання шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.
Керуючись статтями  169,  330,  332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу адвоката Торопчини Олексія Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу - залишити без руху.
Надати скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.
Роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали подання уточненої касаційної скарги у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.  

Суддя-доповідач судді	А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов