КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 759/11905/23                                                                         Головуючий у суді І інстанції Бабич Н.Д.
Провадження № 22-ц/824/16043/2024                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
27 листопада 2024 року                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року у справі за поданням старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пономаренко Анни Сергіївни про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2024 року старший державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Святошинський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)) ОСОБА_3 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
На обґрунтування подання зазначила, що починаючи з 05 січня 2024 року на виконанні Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року про забезпечення позову, яка є виконавчим документом та якою зобов`язано ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи та неділі місяця з 11.00 год до 18.00 год, за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності батька.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року вказану ухвалу про забезпечення позову було змінено, встановлено місце безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу ОСОБА_2 з малолітньою донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності батька - ОСОБА_1 за встановленим судом першої інстанції графіком протягом перших двох календарних місяців з дня ухвалення цієї постанови апеляційної інстанції в публічних місцях (місцях загального користування, таких як, але не виключно, парки, сквери, площі, розважальні заклади, торгівельні центри, тощо) за вибором ОСОБА_2 в місці, наближеному до місця проживання дитини.
В рамках вказаного виконавчого провадження було вжито низку заходів щодо примусового виконання виконавчого документа, однак боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань, ігнорує вимоги виконавця та не вчиняє дій, спрямованих на виконання встановленого судом графікупобачень матері з дитиною, у зв`язку з чим на нього неодноразово накладались стягнення у вигляді штрафів та було надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
Таким чином, як додатковий захід впливу на боржника, з метою забезпечення належного виконання судового рішення, захисту прав стягувача та неможливості подальшого ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків, державний виконавець вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання своїх немайнових зобов`язань перед  ОСОБА_2 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року у задоволенні подання відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем не надано достатньо доказів того, що боржник умисно ухиляється від виконання ухвали суду про забезпечення позову, тоді як право на звернення з таким поданням виникає лише у разі свідомого ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, а не за наявності лише самого факту не виконання встановленого судом порядку спілкування, побачення та спільного проведення часу матері з дитиною. Державним виконавцем не з`ясовано причини неявки боржника на вчинення виконавчих дій. Тоді як звернення виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це призведе до необґрунтованого обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Якименка М.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції змінити шляхом доповнення її мотивувальної частини посиланням на норми права та висновки Верховного Суду, які підлягали обов`язковому застосуванню у правовідносин, що склалися у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, зокрема, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 761/17501/21, від 18 липня 2023 року у справі № 380/16763/22, від 05 червня 2024 року у справі № 480/6452/23, від 28 вересня 2023 року у справі № 522/17680/18 та від 22 травня 2024 року у справі № 712/11457/19.
На переконання боржника, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали неповно з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що виявилось у тому, що суд першої інстанції не дослідив всі матеріали справи та не звернув увагу на порушення вимог до оформлення документів в рамках виконавчого провадження з боку старшого державного виконавця  ОСОБА_3 .
Зазначає, що згідно з пунктом 5 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5)державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.
Однак, матеріали виконавчого провадження, зокрема ті, які розміщені в автоматизованій системі виконавчого провадження, не містять постанови державного виконавця про визначення місця побачення стягувача з дитиною.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що боржник був повідомлений про вимогу державного виконавця щодо запланованих виконавчих дій на 29 та 30 червня 2024 року не відповідає пункту 5 розділу IX Інструкції № 512/5 та висновкам Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладеним у постановах від 28 вересня 2023 року у справі № 522/17680/18 та від 22 травня 2024 року у справі № 712/11457/19.
Дійшовши висновку про те, що боржник з поважних причин не зміг з`явитись на вимогу державного виконавця щодо запланованих виконавчих дій на 29 та 30 червня 2024 року, суд першої інстанції не застосував норму статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій, зокрема, хвороби сторони виконавчого провадження, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.
Також суд не врахував, що поважною причиною невиконання судового рішення є небажання доньки зустрічатися з матір`ю.Аналіз норм права, які регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. 
Вказані висновки Верховного Суду викладені у постановах від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 761/17501/21, від 18 липня 2023 року у справі № 380/16763/22, від 05 червня 2024 року у справі № 480/6452/23 та підлягали застосуванню судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.
Оскільки старший державний виконавець ОСОБА_3 не досліджувала поважність невиконання боржником судового рішення, то це, на думку  ОСОБА_1 ,є порушення з її боку вимог Закону України «Про виконавче провадження», на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.
З огляду на викладене вище боржник вважає, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року у справі № 759/11905/23 має бути змінена шляхом доповнення її мотивувальної частини посиланням на норми права та висновки Верховного Суду, які підлягали обов`язковому застосуванню у правовідносин, що склалися у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник боржника - адвокат Якименко М.М.підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Стягувач та державний виконавець в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались і причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника боржника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що починаючи з 05 січня 2024 року на виконанні Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року про забезпечення позову, яка є виконавчим документом та якою зобов`язано ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи та неділі місяця з 11.00 год до 18.00 год, за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності батька.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказану ухвалу про забезпечення позову було змінено, встановлено місце безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу ОСОБА_2 з малолітньою донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності батька - ОСОБА_1 за встановленим судом першої інстанції графіком протягом перших двох календарних місяців з дня ухвалення цієї постанови апеляційної інстанції в публічних місцях (місцях загального користування, таких як, але не виключно, парки, сквери, площі, розважальні заклади, торгівельні центри, тощо) за вибором ОСОБА_2 в місці, наближеному до місця проживання дитини. Після сплину вказаного строку здійснення вищевказаного безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу зазначених осіб постановлено здійснювати за встановленим в ухвалі Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року про забезпечення позову порядком. В решті оскаржувану ухвалу залишено без змін.
Із наданих суду матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 вбачається, що старшим державним виконавцем Пономаренко А.С. було вжито низку заходів щодо примусового виконання виконавчого документа, зокрема:
18 січня 2024 року направлено вимогу виконавця, якою зобов`язано боржника виконати судове рішення;
20 та 21 січня 2024 року виходом за адресою, визначеною у судовому рішенні, встановлено, що боржником рішення про побачення матері з дитиною не виконано, про що складено відповідні акти;
23 січня 2024 року винесено постанову про накладення на боржника штрафу, зобов`язано останнього виконати рішення та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення;
01 лютого 2024 року повторно направлено вимогу виконавця, якою зобов`язано боржника виконати судове рішення;
03 та 04 лютого 2024 року виходом за адресою, визначеною у судовому рішенні, встановлено, що боржником рішення про побачення матері з дитиною не виконано, про що складено відповідні акти;
07 лютого 2024 року за повторне невиконання без поважних причин судового рішення винесено постанову про накладення на боржника штрафу, зобов`язано останнього виконати рішення та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення;
27 лютого 2024 року надіслано до Святошинського УП ГУ НП України у м. Києві подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності; 
13 червня 2024 року на підставі заяви стягувача про поновлення виконавчих дій направлено вимогу виконавця, якою зобов`язано боржника виконати судове рішення;
24 червня 2024 року у зв`язку з надходженням від боржника постанови Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року скасовано вимогу виконавця від 13 червня 2024 року та винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних щодо місця проведення виконавчих дій;
25 червня 2024 року направлено сторонам виконавчого провадження виклик державного виконавця з метою з`ясування місця вчинення виконавчих дій, запланованих на 29 та 30 червня 2024 року відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року; 
26 червня 2024 року узгоджено зі сторонами місце вчинення виконавчих дій, запланованих на 29 та 30 червня 2024 року об 11:00 год та призначено їх за адресою: м. Київ, просп. Європейського Союзу, 47 (ТРЦ «Ретровіль», Ігроленд Papashon kids );
26 червня 2024 року надано вимогу виконавця, якою зобов`язано боржника привести малолітню донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29 та 30 червня 2024 року об 11:00 год за вказаною адресою для спілкування з матір`ю згідно графіку побачень, встановленого судом;
29 та 30 червня 2024 року з метою перевірки виконання судового рішення здійснено вихід за адресою, визначеною сторонами 26 червня 2024 року, про що складено відповідні акти, якими зафіксовано, що боржником рішення не виконано; 
05 липня 2024 року винесено постанову про накладення на боржника штрафу, зобов`язано останнього виконати рішення та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
Згідно інформаційної довідки з електронної системи здоров`я боржник ОСОБА_1 з 29 червня 2024 по 03 липня 2024 року перебув на лікарняному, про що видано листок непрацездатності, що, на думку суду першої інстанції, свідчило про те, що останній з поважних причин не зміг з`явитись на вимогу державного виконавця щодо запланованих виконавчих дій на 29 та 30 червня 2024 року за адресою м. Київ, просп. Європейського Союзу, 47 (ТРЦ «Ретровіль», Ігроленд Papashon kids) .
Суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення подання старшого державного виконавця Пономаренко А.С. про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України за відсутністю достатніх доказів, які б давали підстави вважати, що боржник умисно ухиляється від виконання ухвали суду про забезпечення позову, а виконавцем не з`ясовано причини неявки боржника на вчинення виконавчих дій.
Боржник не погоджується з мотивами постановленої ухвали про відмову в задоволенні подання виконавця, вважаючи, що суд першої інстанції не дослідив всі матеріали справи та не звернув увагу на порушення вимог до оформлення документів в рамках виконавчого провадження з боку державного виконавця.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Згідно із частиною першою статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, із мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання перегляду справи з процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.
Згідно із частиною четвертою статті 64-1 вказаного Закону у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Згідно із пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Отже, за змістом вищенаведених правових норм, обов`язковою обставиною, яка підлягає встановленню судом першої інстанції, є факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань та доведення цього факту виконавцем в порядку, встановленому статтею 81 ЦПК України.
Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути встановлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.
У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Перевіривши надані старшим державним виконавцем Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Пономаренко А.С.матеріали подання та докази, що були подані представником боржника, суд першої інстанції визнав, що в його розпорядженні немає достатніх даних про умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання немайнових зобов`язань, покладених на нього ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року про забезпечення позову у справі № 759/11905/23 з урахуванням її зміни постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року, оскільки на момент звернення з поданням факт такого ухилення боржника повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Інші обставини до предмета доказування у справі за поданням державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не входять, отже суд першої інстанції правомірно їх не встановлював і не зазначав у своєму судовому рішенні.
Обставини щодо недотримання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції № 512/5 під час вчинення виконавчих дій у межах виконавчого провадження, відкритого на примусове виконання судового рішення у цивільній справі, можуть бути предметом розгляду у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Колегія суддів враховує, що не відповідатиме завданням цивільного судочинства оцінка дій (рішень) державного виконавця на предмет їх правомірності з метою створення підстав для звільнення від доказування в інших справах, зокрема, щодо оскарження в порядку адміністративного судочинства постанов виконавця про накладення штрафів, тобто для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи.
Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є оцінка обставин, які становлять предмет доказування у іншому провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутність достатніх доказів, які б давали підстави вважати, що боржник умисно ухиляється від виконання ухвали суду про забезпечення позову і не з`ясування виконавцем причини неявки боржника на вчинення виконавчих дій є належною і самостійною підставою для відмови у задоволенні подання держаного виконавця про обмеження боржника у праві виїзду за межі України.
Доводи апеляційної скарги представника боржника щодо необхідності зазначення (встановлення) в оскаржуваній ухвалі суду норми права та висновки Верховного Суду, які підлягали обов`язковому застосуванню у правовідносин, що склалися у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, є безпідставними та не відповідають завданню і основним засадам цивільного судочинства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, танеправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для зміни судового рішення першої інстанції.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з мотивів, які наведені в цьому судовому рішенні, постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого боржником судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній