КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 202/7413/23                                                                                     Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/13605/2024                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
06 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Доброванової О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Сікорського Миколи Миколайовича на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих за договором позики.
В обґрунтування позову зазначив, що 17.02.2020 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому 70000,00 євро. Позивач добре знав відповідача, тому погодився позичити йому 70000,00 євро за умови повернення зазначеної суми до 30.10.2020 року. 
На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів сторонами була складена розписка.
Посилаючись на те, що у строк, встановлений між сторонами, позика не була повернута, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 70 000,00 євро заборгованості за договором позики, а також судові витрати по справі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27.02.2020 року в розмірі 70 000,00 євро, а також судовий збір в розмірі 13 420,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Сікорський М.М., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо підтвердження факту отримання відповідачем в борг у позивача 70 000,00 євро за договором позики не відповідають обставинам справи. Так, суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту поданої позивачем в якості доказу розписки, який не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику в сумі 70 000 євро. Зміст розписки підтверджує наявність між сторонами правовідносин, пов`язаних з спільним веденням бізнесу щодо купівлі-продажу товарів (грецького горіху, деревини). Звертає також увагу на те, що розписка не містить дати та місця складання, інших ідентифікаційних ознак сторін. Крім того, позивач не направляв відповідачу вимогу про повернення боргу, як наслідок, останній її не отримував.
Таким чином, досліджуючи боргову розписку, суд першої інстанції не звернув уваги на справжню природу укладеного договору, незалежно від того яке найменування вона має.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Негода К.О. не погоджується з твердженнями, наведеними в апеляційній скарзі, посилаючись на їх необґрунтованість.
Зазначає, що розписка від 17 лютого 2020 року повністю відповідає ознакам, змісту та вимогам, встановленим в цивільному законодавстві. Зі змісту вказаного документу боргової розписки, зокрема вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та факт передачі суми коштів .
Відповідачем в суді першої інстанції та до апеляційної скарги не подано жодних доказів на спростування доводів позивача, наведених у позові, або ж доказів сплати боргу. Доводи відповідача про те, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг кошти ОСОБА_2 не обґрунтовувались ні показами свідків, ні іншими письмовими доказами.
Щодо пояснень та доданих документів, поданих представником відповідача, позивач заперечує проти їх приєднання до матеріалів справи та вважає, що вони подані з пропущенням строку на їх подання.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дімова Н.С. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Негода К.О. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.
Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки поданою позивачем розпискою від 27.02.2020 року підтверджується факт отримання ОСОБА_1 коштів за договором позики та зобов`язання їх повернути до 30.10.2020 року.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК Українивикладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої  статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, позивачем у даній справі надано суду документ, складений 17 лютого 2020 року, підписаний сторонами, викладений російською мовою, під назвою: «Фінансові відносини, розписка між: перша сторона: ОСОБА_1, друга сторона: ОСОБА_3 ».
Зміст вказаного документу є наступним:
1. розписки, сьогодні 17 лютого 2020 року друга сторона передала першій стороні 18 700 євро готівкою. 
2. 31 січня 2020 року друга сторона передала першій стороні ще 8 300 євро, разом 27 000.
Розписка від 31 січня 2020 року отримана другою стороною на суму 8 300 євро, з моменту підписання даної розписки, не має сили.
3. Друга сторона залишає право першій стороні отримати від грецької фірми «карпос» розрахунок, ще 13 000 євро до 30 березня 2020 року, від продажу грецьких горіхів, які поставлені в Грецію в листопаді 2019 року, разом 40 000.
4. Друга сторона вищевказану суму разом 40 000 євро передає Першій стороні з метою поповнення оборотних засобів, який дозволить першій стороні погасити другій стороні разом 70 000 євро, в тому числі: 
4.1 - 40 000 євро, які Перша сторона отримав готівкою. 
4.2 - 17000 євро збитки від попередньої угоди.
4.3 - 9000 євро, які друга сторона витратила на відновлення цех у м. Первомайськ Миколаївської обл., якій належить Першій стороні.
4.4 - 4 000 євро проценти по кредиту другої сторони.
5. Перша сторона на власний розсуд буде використовувати суму 40 000 євро готівкою, до 30 жовтня 2020 року.
6. По факту оплати першою стороною другій стороні  70 000 євро, усі документи, розписки і угоди, які були до цього моменту, відміняються і втрачають свою силу.
7. По факт оплати першою стороною другій стороні 70 00 євро, обидві сторони не матимуть претензій та вимог один до одної.
8. Також друга сторона повертає договір купівлі-продажу мраморних продуктів, які підписані раніше.
Аналізуючи зміст вказаної розписки, колегія суддів доходить висновку про те, що нею підтверджується існування між сторонами інших правовідносин, які не підпадають під положення цивільного законодавства щодо врегулювання відносин за договором позики, а саме існування договірних правовідносин про спільну господарську діяльність з метою отримання прибутку, що узгоджується із даними розписки про надання позивачем права відповідачу отримати виручку від продажу товару (грецьких горіхів), врахування збитків від інших попередніх угод, витрат на відновлення цеху, на сплату процентів по кредиту, поповнення обігових коштів.
Позивачем у суді апеляційної інстанції не заперечувався факт наявності між ним та відповідачем станом на дату підписання досліджуваної розписки бізнес-відносин, спільне ведення господарської діяльності з продажу товарів за кордон з метою отримання прибутку.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Таким чином, зі змісту дослідженої розписки не вбачалося отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг й не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.
Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, в якій Верховний Суд визнав не доведеним факт отримання коштів саме в борг під зобов`язання повернення зазначеного боргу з огляду на зміст поданої позивачем розписки, в якій аналогічним чином зазначено про отримання від позивача певної суми коштів на визначений строк.
Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами було укладено саме договір позики, а також доказів передачі коштів з зобов`язанням повернути вказані кошти позивачу, позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що в силу вимог статті 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення з прийняттям постанови по суті позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 20 130 гривнь. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача сплачений ним судовий збір у вказаному розмірі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сікорського Миколи Миколайовича задовольнити.
Скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені останнім витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 20 130 (двадцять тисяч сто тридцять) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 листопада 2024 року.

 
Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                         Голуб С.А.
 
                                                                                     Слюсар Т.А.