Дата документу 15.10.2024 Справа № 336/4816/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/4816/18         Головуючий у І інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/1704/24         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2024 року         м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Жидкової Лілії Іванівни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року у справі  за поданням державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кабаченко Юлії Юріївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 , заінтересована особа – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У червні 2024 року державний виконавець Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса) Кабаченко Ю.Ю. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 , заінтересована особа – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».
В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні в Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 59651126 з виконання виконавчого листа № 336/4816/18, виданого 05.06.2019 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.01.2014 у розмірі 116891,44 грн. Виконавче провадження відкрите постановою виконавця від 09.09.2019.
Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику на праві власності, за боржником не зареєстроване.
На адресу боржника виконавцем надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень про причини невиконання рішення суду, однак ОСОБА_1 на виклики не з`явилась, про причини неявки виконавця не повідомила.
ОСОБА_1 одержує доходи, а саме: пенсію у Шевченківському об`єднаному УПФУ м. Запоріжжя, однак кошти за рішенням суду не сплачує.
Наказом № 84 від 09.03.2023 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Запорізька міська рада була виключена з переліку територій, на яких ведуться активні бойові дії.
11.04.2023 Верховною Радою України прийнято Закон № 3048-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень, рішень інших органів під час дії воєнного стану», який набрав законної чинності 06.05.2023.
Новою редакцією пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено припинення стягнення на заробітну плату у період дії в Україні воєнного стану (звернення стягнення припиняється виключно на пенсію та стипендію, крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації.
У зв`язку із забороною проведення стягнення на пенсію, утримання із пенсії боржника було припинено в квітні 2022, проте боржник самостійно не погашає заборгованість за виконавчим провадженням та не виконує рішення суду, яке є остаточним та обов`язковим для виконання.
Станом на 14.06.2024 заборгованість за виконавчим провадженням становить 32400 грн, виконавчий збір становить 11119,07 грн.
На запит виконавця Державною прикордонною службою України 14.06.2024 повідомлено про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , неодноразово перетинала державний кордон України.
Таким чином, рішення суду до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання за рахунок належного йому майна і доходів.
Посилаючись на означені обставини, державний виконавець просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 336/4816/18 виданим 05.06.2019 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.01.2014 в розмірі 116891,44 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 рокуподання задоволено.
Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 336/4816/18 виданим 05.06.2019 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.01.2014 в розмірі 116891,44 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Жидкової Л.І. подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 рокута відмовити в задоволенні подання.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що накладення судом обмеження не є виправданим та пропорційним. Державний виконавець не мав доказів ухилення  ОСОБА_1 від виконання судового рішення. 
Більше того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що постановою Запорізького апеляційного суду від 28.06.2024 рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2018 у справі № 336/4816/18 скасовано, прийнято нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 14670,13 грн. 
Враховуючи відомості, зазначені в поданні державного виконавця, ОСОБА_1 переплатила заборгованість за виконавчим листом № 336/4816/18, виданим 05.06.2019 Шевченківський районним судом м. Запоріжжя, в сумі 84494,44 грн, а виконавчий збір з указаного виконавчого провадження може складати 1468 грн, які боржниця готова сплатити добровільно після визначення державного виконавця.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу головний державний виконавець Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса) Кабаченко Ю.Ю. зазначає про її необґрунтованість з огляду на відсутність предмета спору. Постановою державного виконавця від 31.07.2024 закінчено виконавче провадження № 59651126 у зв`язку з отриманням постанови Запорізького апеляційного суду від 28.06.2024. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки питання закрито. Також у відзиві міститься клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Відділу.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1  – адвокат Жидкова Л.І. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року та відмові в задоволенні подання.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 75, 77), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.
Задовольняючи подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець об`єктивно та у повному обсязі провів усі можливі виконавчі дії, за наслідками яких не встановлено ефективності виконання рішення суду в частині договірного зобов`язання боржника на значну суму коштів, боржник не виконує рішення суду про повернення суми боргу перед кредитором, таким чином свідомо ухиляється від виконання рішення суду, а тому може бути обмежений у праві виїзду за кордон.
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на таке.
Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконанні Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 59651126 з виконання виконавчого листа № 336/4816/18, виданого 05.06.2019 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору № б/н від 28.01.2014 в розмірі 116891,44 грн.
Станом на 14.06.2024 утримання з пенсії боржника припинено на підставі пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про виконавче провадження» (у новій редакції), відповідно до якого не передбачено припинення стягнення на заробітну плату у період дії в Україні воєнного стану (звернення стягнення припиняється виключно на пенсію та стипендію, крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації.
За інформацією, наданою 14.06.2024 на запит державного виконавця, - боржник ОСОБА_1 документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон, за період з 09.09.2019 до 14.06.2024 неодноразово перетинала державний кордон України як на виїзд так і на в`їзд.
Відповідно до інформації МВС України, за боржником транспортних засобів не зареєстровано.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нерухоме майно за боржником не зареєстровано.
Станом на 14.06.2024 рішення суду не виконано, заборгованість за виконавчим провадженням становить 32400 грн; виконавчий збір - 11119,07 грн.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.06.2024 у справі № 336/4816/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року у цій справі скасовано. Прийнято нову постанову про часткове задоволення позову.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28.01.2014 № б/н у розмірі 14670,13 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з АТ КБ«ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 2090,17 грн.
Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування таким чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеши Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом під час розгляду питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон необхідно враховувати те, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, оскільки вона пов`язана з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.
Судові рішення у вказаній категорії справ мають бути постановлені з ретельним вивченням та обґрунтуванням наданих державним виконавцем доказів умисного ухилення боржника від виконання рішення суду.
Одночасно необхідно враховувати, що під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів, тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні непереборні обставини.
Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України – це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення, а сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення дій для його виконання державним виконавцем та його неналежне виконання боржником, за відсутності достатніх доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчать про необхідність тимчасового обмеження конституційних прав боржника.
Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення суду за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Так, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон керувався вищезазначеними нормами, проте залишив поза увагою вимоги ч. 4 ст. 441 ЦПК України, розглянувши подання за відсутності державного виконавця, чим допустив порушення норм процесуального права.
Також колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 , маючи можливість виконати рішення суду, умисно його не виконувала, у зв`язку з чим виникла необхідність застосування до неї тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, адже сам виконавець зазначив у поданні суму заборгованості в 32400 грн, тоді як заборгованість за виконавчим листом, виданим 05.06.2019 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя складала 116891,44 грн, що свідчить про сплату боржницею більшої частини боргу та спростовує факт її ухилення від виконання судового рішення.
Крім того, на теперішній час відсутні жодні правові підстави для вжиття заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 в межах ВП № 59651126, оскільки  постановою Запорізького апеляційного суду від 28.06.2024 у справі № 336/4816/18 скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2018, на виконання якого було видано виконавчий лист від 05.09.2019. Прийнято нову постанову про часткове задоволення позову та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28.01.2014 № б/н у розмірі 14670,13 грн, що є значно меншою від суми, вже сплаченої боржницею у ВП № 59651126.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку з чим, на підставі вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні подання.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Жидкової Лілії Іванівни – задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року в цій справі – скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою:
«У задоволенні подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кабаченко Юлії Юріївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника – ОСОБА_1 , заінтересована особа – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», – відмовити.»
Постанова є остаточною,касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 25 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: