справа № 382/803/22                                         головуючий у суді І інстанції Нарольський М.М.
провадження № 22-ц/824/14386/2024             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
09 жовтня 2024 року                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Кияшко К.О.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024року та на додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - день смерті ОСОБА_4 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , легковий автомобіль марки HONDA HR-V, шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , колір сірий; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки HONDA HR-V, шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , колір сірий; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3225510100:10:011:0056, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 .  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та постійно проживали по АДРЕСА_2 . Факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 підтверджується письмовими доказами, а саме: актом обстеження депутата, довідками про реєстрацію місця проживання, копією будинкової книги, квитанціями про перерахунок коштів та показами свідків. За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме 10 листопада 2020 року, ними за спільні кошти подружжя був придбаний легковий автомобіль HONDA HR-V, шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , а також набуто земельну ділянку площею 0,1000 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання обов`язків військовослужбовця цивільний чоловік позивача - ОСОБА_4 - загинув. На виконання вимог ст. 1270 ЦК України ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємицею за ст. 1264 ЦК України. В свою чергу відповідач по справі ОСОБА_2 , сестра померлого, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини відповідно до ст. 1262 ЦК України. Враховуючи те, що у даному випадку від факту спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу залежить виникнення у позивача права власності на частину спільно придбаного рухомого майна, яке є їх спільною сумісною власністю, що в свою чергу виключить 1/2 частину майна із складу спадкової маси, що по суті є спором про право, позивачка вважає за необхідне звернутися до суду з даним позовом.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  32 000 грн. витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що вона надала належні, допустимі та достатні докази, які в своїй сукупності та кожен окремо доводять факти, викладені в позовній заяві на підтвердження заявлених вимог, натомість відповідачами не надано жодних доказів на спростування викладених позивачкою обставин. Так, відхиливши акт обстеження суд першої інстанції в своєму рішенні вказав, що «aкт обстеження, складений депутатом Яготинської міської ради ОСОБА_5 не є ні належним, ні допустимим доказом, оскільки повністю ґрунтується на показах свідків, які не були допитані судом, та складений через кілька місяців після загибелі ОСОБА_4 », проте така підстава не є законною для відхилення цього акту, оскільки інформація в ньому була зазначена після опитування сусідів позивача за вказаний період часу та, ставлячи свій підпис в цьому акті, депутат Яготинської міської ради несе свою відповідальність за достовірність цієї інформації, як посадова особа. Крім того, вказує, що допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 , неповнолітня ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_4 у м. Яготин, де були пов`язані спільним побутом, мали взаємні  права та обов`язки, обоє з них позиціонували себе як сім`я, яка веде спільний побут та бюджет, що у сукупності з іншими доказами свідчить про існування між ними відносин, притаманних подружжю. Також, вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спільний автомобіль HONDA HR-V шасі НОМЕР_3 , 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , який нібито було придбано ОСОБА_15 на прохання ОСОБА_4 перебував саме у користуванні позивача, а не ОСОБА_15 , що підтверджується вимогою відповідачів про повернення їм успадкованого автомобіля. Зазначена обставина, спростовує факт проживання ОСОБА_15 та ОСОБА_4 , а свідчить про наявність подружніх взаємовідносин ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Щодо додатково рішення Яготинського районного суду Київської областівід 06 травня 2024 року, позивач вказує, що зазначений розмір витрат значно перевищує розмір заявлених в попередньому розрахунку витрат за надану правничу допомогу, та не відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, та є неспівмірним із ціною позову та значенням справи для сторони, будь-який вплив вирішення справи на репутацію сторони відсутній. Крім того, у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Чайковський О.М. зазначив, що попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи становить 16 000,00 грн., з розрахунку вартості послуг адвоката 2 000,00 грн. на годину, а тому просить, скасувати додаткове рішення та ухвалите нове, яким заяву адвоката Чайковський О.М. задовольнити частково у розмірі 16 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів зазначає, що ОСОБА_4 з 03 лютого 2017 року був дійсно зареєстрований за місцем проживання позивачки, однак це не є беззаперечним доказом того, що вони проживали однією сім`єю. Крім того, долучена позивачем копія довідки від 04 серпня 2016 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Яготинської РДА про взяття ОСОБА_4 на облік до ЄДАРП (Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги), може свідчити про те, що метою реєстрації ОСОБА_4 за місцем проживання позивача було отримання останнім пільг по сплаті комунальних послуг. Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 був зареєстрований за місцем проживання позивача після отримання статусу учасника АТО, який дає право на пільги, в тому числі на пільги по сплаті комунальних послуг. Щодо акту обстеження, складеного депутатом Яготинської міської ради восьмого скликання ОСОБА_5 15 травня 2022 року, тобто через два місяці після загибелі ОСОБА_4 , вказує, що вказаний акт нічого не доводить, тільки підтверджує інформацію, що міститься у довідці про реєстрацію місця проживання особи. Копія будинкової книги, долучена до позовної заяви, також не містить жодної додаткової інформації, крім тієї, що зазначена у довідці про реєстрацію місця проживання особи.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України, вказує, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі наявні у справі доказів та дійшов вірного висновку про те, що позивач не надала достатніх доказів для підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з загиблим ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024року та на додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від06 травня 2024 року залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_5 .
Із довідки про реєстрацію місця проживання особи № 317, виданої Яготинською міською радою Київської області 05 березня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 03 лютого 2017 року по день видачі даної довідки був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .
Із довідки про реєстрацію місця проживання особи № 780, виданої Яготинською міською радою Київської області 24 липня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 24 червня 2009 року та по день видачі даної довідки зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .
Із домової книжки вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер у віці 45 років ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мощун, Бучанського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_6 , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 11 квітня 2022 року.
Із довідки Управління соціального захисту населення Яготинської РДА № 0304/2175 від 04 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 , згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», взято на облік до ЄДАРП (Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги), як учасника бойових дій (АТО) з 01 серпня 2016 року.
Із довідки про причину смерті № 010-2121 від 11 квітня 2022 року, вбачається, що ОСОБА_4 , 1977 року народження помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від ушкодження осколків внаслідок військових дій.
Із акту обстеження депутата Яготинської міської ради восьмого скликання ОСОБА_5 складеного 15 травня 2022 року та підписаного свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 , спільно проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під Мощуном, захищаючи Україну. 
Відповідно до довіреності від 16 лютого 2022 року, зареєстрованої за № 329, виданої строком на один рік та посвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатись, у тому числі продати, передати в оренду (в позичку) належним йому транспортним засобом серії СХВ 049781, виданого та зареєстрованого ТСЦ 1249 від 10 листопада 2020 року автомобілем марки HONDA HR-V, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .
Із рішення Яготинської міської ради сьомого скликання № 2128-54-VII від 17 вересня 2019 року, про передачу громадянину України ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки (кадастровий номер 3225510100:10:011:0056) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_4 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 передано земельну ділянку у приватну власність площею 0,1000 га (кадастровий номер 3225510100:10:011:0056) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 та затверджено, розроблений ФОП ОСОБА_19 проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.
Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за ОСОБА_4 13 серпня 2019 року зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер 3225510100:10:011:0056, площею 0,1 га, цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .
Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 10.11.2020, вбачається, що ОСОБА_4 належав автомобіль марки HONDA HR-V, шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , сірого кольору.
Із платіжних доручень АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що ОСОБА_1 на картку ОСОБА_4 було перераховано: 01.10.2016 - 102 грн; 20.04.2017 - 1400 грн; 19.05.2017 - 306 грн; 20.06.2017 - 1400 грн; 23.07.2017 - 101 грн; 31.07.2017 - 204 грн; 05.08.2017 - 102 грн; 14.09.2017 - 2190 грн; 24.09.2016 - 102 грн; 12.10.2017 - 2000 грн; 18.10.2017 - 300 грн; 05.11.2017 - 220 грн; 10.11.2017 - 2000 грн; 16.11.2016 - 200 грн; 26.11.2017 - 210 грн; 02.12.2017 - 100 грн; 10.12.2017 - 105 грн; 13.12.2017 - 600 грн. без зазначення призначення платежів.
Із фотознімків (роздрукованих на чорно білому принтері) вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають за одним святковим столом; ОСОБА_1 тримає торт у присутності ОСОБА_4 
09 травня 2022 року відкрито спадкову справу 69269762 у зв`язку з відкриттям спадщини в наслідок смерті спадкодавця ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 Відповідно до довідки 280/01-16 від 15 листопада 2022 року коло спадкоємців померлого ОСОБА_4 , які прийняли спадщину є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , інші спадкоємці, передбачені законом та які б мали право на спадкування відсутні.
Із повідомлення КНП Яготинської міської ради «Яготинский центр первинної медико-санітарної допомоги» вбачається, що ОСОБА_4 звертався про проходження медичних оглядів у 2017, 2018, 2020 та 2022 роках у медичній картці зазначена адреса АДРЕСА_2 .
Із повідомлень Яготинського відділу Центру зайнятості вбачається, що ОСОБА_4 перебував на обліку, як безробітний у періоди з 12 листопада 2019 року по 29 березень 2020 року та з 13 жовтня 2020 року по 28 травня 2021 року.
Із лікарського свідоцтва про смерть № 010-2121 від 25 березня 2022 року виданого 11 квітня 2022 року вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від ушкодження осколків внаслідок військових дій.
Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання вбачається, що 11 квітня 2022 року складено актовий запис № 00143559553, про смерть ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи вбачається, що згідно журналу реєстрації трупів в судово-медичному морзі тіло ОСОБА_4 отримала ОСОБА_1 .
Із повідомлення військової частини НОМЕР_8 від 11 травня 2023 року вбачається, що про факт смерті військовослужбовця ОСОБА_4 , було повідомлено керівника ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Із рахунку №110 від 10 квітня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 оплатила приготування поминального обіду в сумі 10 000,00 грн.
Із світлин доданих до справи представником відповідачки вбачається, що ОСОБА_4 споруджено пам`ятник на кладовищі в м. Яготині Київської області, вартість облаштування складає 97 400,00 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягають, оскільки факту спільного постійного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами саме подружніх взаємних прав та обов`язків, а також інших письмових доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних саме подружжю, не надано.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу  є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак, не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі  № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі  № 361/4744/19.
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).
Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2007 року по 15 березня 2022 року, оскільки надані позивачем світлини (фотографії), на яких зображено спільний відпочинок сторін, показання свідків, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце протягом з 2007 року по 15 березня 2022 року усталені відносини, які притаманні подружжю.
З наявної копії особової справи військовослужбовця ОСОБА_4 , єдиними своїми родичами він вказав брата та сестру. Жодних даних, станом на 2022 рік про позивача, як дружину, померлий не зазначав.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо відмови у задоволенні вимог в частині визнання автомобіля спільною сумісною власністю позивачки та загиблого ОСОБА_4 , визнання права власності на 1/2 його частину, а також 1/2 частину земельної ділянки, оскільки вказане майно, не є об`єктами права спільної сумісної власності сторін.
Крім того спірна земельна ділянка набута померлим в порядку приватизації та є його особистим майном, що спадкується  спадкоємцями другої черги, а саме братом та сестрою померлого.
В постанові  від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду  першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Щодо додаткового рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;  судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені, або ті, що мають бути понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом  при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведеного, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_2 надав: копію Договору №03/10/22 про надання правової (правничої) допомоги від 30 жовтня 2022 року; копію акту від 12 квітня 2024 року про надання послуг за Договором №03/10/22 від 30 жовтня 2022 року; детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом Чайковським О.М та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги за Договором №03/10/22 від 30 жовтня 2022 року; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №30/10 від 30 жовтня 2022 року на суму 16 000,00 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №15/04 від 15 квітня 2024 року на суму 40 000,00 грн.
Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції урахував складність справи, об`єм виконаних адвокатом робіт, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове відшкодування відповідачу за рахунок позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн., оскільки саме такий розмір правової допомоги відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
 Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції в частині визначення суми витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з позивача, що обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що   додаткове рішення є законним та обґрунтованим, висновки викладені в ньому відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на поданих сторонами доказах, а відтак підстави для його скасування відсутні.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
         Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024року та на додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2024 року.
 
Головуючий                                                                          Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                       Кашперська Т.Ц.
                                                                
    Яворський М.А.