КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/17576/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
20 грудня 2024 року                                                                   місто Київ
                                                                                          справа №757/18203/24-ц
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                  суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                  за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., повний текст рішення складено 09 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Головний державний виконавець Деснянського районного відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Жиглій Валентина Миколаївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-
 
             В С Т А Н О В И В:
В квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №22658 про стягнення з неї на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 17802,09 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800 грн.
В обґрунтування вимог посилалася на те, 23 листопада 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинив виконавчий напис №22658, щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.
Вказувала, що зазначений виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки, при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус у порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат» не пересвідчився у безспірності заборгованості боржника і не врахував, що з дня виникнення вимоги минуло більше трьох років. 
Зазначала, що на її адресу не надходило жодного листа з вимогою про усунення порушень стосовно зобов'язання із зазначенням у листі-вимозі стислого змісту порушених зобов'язань, що є підтвердженням безспірності заборгованості. 
Вважає, що визначена відповідачем заборгованість не може вважатися безспірною.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №22658 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 17802,09 грн. на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 10500 грн. витрат на правничу допомогу.
Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» правничої допомоги в розмірі 10500 грн. та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні вимог про стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрат на професійну правничу допомогу.
На обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції, стягуючи з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10500 грн. не врахував, що вказаний розмір витрат є неспівмірним, з огляду на те, що справа є незначної складності та розглянута в спрощеному порядку, розмір витрат за написання процесуальних документів у нескладній справі не відповідає ринковим цінам адвокатських послуг.
Вказував, що сума витрат не є пропорційною до складності справи, оскільки відповідно до ухвали суду справа визначена як проста та розглядалася у порядку спрощеного провадження, фактично пояснення по справі дублюють позовну заяву, а тому не зрозуміло, чому на написання додаткових пояснень витрачено 3 години та визначено їх вартість у сумі 6000 грн.
06 грудня 2024 року від представника позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що відповідачем не надано жодних доказів неспівмірності витрат, понесених позивачем.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі на електронну пошту.
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Задовольняючи позовну вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що під час вчинення спірного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги чинного законодавства щодо процедури його винесення. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду  у даній справі  лише в частині стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 10500 грн. витрат на правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь           ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10500 грн.
Разом з тим, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком судупершої інстанції, виходячи знаступного.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.  
При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.  
Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві представник позивача вказував на те, що попередні судові витрати, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складають суму 11500 грн., докази понесення таких витрат будуть подані протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення.
29 серпня 2024 року представником позивача через систему «Електронний суд» було подано до суду першої інстанції додаткові пояснення, до яких додано докази понесення витрат на правову допомогу на суму 10500 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача надано копії:  договору про надання правової допомоги від 23 лютого 2024року, укладеного адвокатом Усенко А.В. та ОСОБА_1 , акту здачі-прийняття наданих послуг від 28 серпня 2024 року, відповідно до якого встановлено вартість послуг наданих адвокатом в розмірі       10500 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру №б/н від 28 серпня 2024 року.
Як вбачається з акту здачі-прийняття наданих послугвід 28 серпня 2024 року проведена наступна робота:
ознайомлення з документами та матеріалами, необхідними для надання правової допомоги, надання консультації 0,5 год., 500 грн.;
складання позовної заяви 2 год., 4000 грн.;
складання додаткових пояснень 3 год., 6000 грн., що разом становить        10500 грн.
Судом першої інстанції при стягненні з відповідача витрат на правову допомогу не було враховано, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у відзиві на позовну заяву просив відмовити у стягненні з нього витрат на правову допомогу у розмірі 10500 грн., посилаючись на те, що вони є неспівмірними з огляду на те, що справа є малозначною.
Колегія суддів приходить до висновку, що зазначені представником позивача ОСОБА_1 - Усенком А.В. витрати на правову допомогу у розмірі 10500 грн. є завищеними, неспівмірними з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1  суми витрат на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром, стягнутої судом першої інстанції з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми правової допомоги у розмірі           10500 грн.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановахОб'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.
Враховуючи заперечення сторони відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу, беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку  про доведеність понесених позивачем ОСОБА_1   витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
А відтак, доводи представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10500 грн., оскільки стороною позивача були надані належні докази, які в повному обсязі підтверджують понесені  ОСОБА_1   витрати на правову допомогу у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки визначені стороною позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10500 грн. та які стягнуті судом першої інстанції є завищеними та не відповідають обсягу та часу необхідного для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 робіт.
З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року в частині стягнення з АТ КБ«ПРИВАТБАНК»на користь   ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн. підлягає зміні, шляхом зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з АТ КБ«ПРИВАТБАНК»з 10500 грн. до 6000 грн.
Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу, в ньому представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача надано копії:  договору про надання правової допомоги від 23 лютого 2024 року, укладеного адвокатом Усенко А.В. та ОСОБА_1 , акту здачі-прийняття наданих послугвід 05 грудня2024 року, відповідно до якого встановлено вартість послуг наданих адвокатом в розмірі 4000 грн. за складання відзиву на апеляційну скаргу.
У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України (схожі положення містяться у статті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
З урахуванням практики ЄСПЛ не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Враховуючи вищезазначені норми законодавства та критерії відшкодування правової допомоги колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                              П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь  ОСОБА_1 10500 грн. витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши стягнуту з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь  ОСОБА_1 суму витрат на професійну правничу допомогу з 10500 грн. до 6000 грн.
 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570 на користь  ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Головуючий:
 
Судді: