КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/15077/2024
Справа № 761/15469/20-ц

 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
04 грудня 2024 року                                                                                       
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц.,
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому, зменшивши позовні вимоги, просила стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя в розмірі 1 647 210 грн.
Позов мотивувала тим, що 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав від відповідача у борг 1 480 290 грн., що еквівалентно 53 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором позики 17 жовтня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір поруки, а також нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 , вартість якої сторони оцінили на суму 2 234 400 грн., що еквівалентно 80 000 доларів США. Договір іпотеки містив застереження щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього у встановленому законом і договором порядку.
У зв`язку з порушенням позичальником взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення позики 26 березня 2020 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я право власності на вказану квартиру.
Ринкова вартість предмета іпотеки на момент звернення стягнення на нього у зазначений спосіб майже вдвічі перевищувала вартість забезпечених вимог кредитора за договором позики та становила 3 475 000 грн., що еквівалентно 125 000 доларів США.
Однак всупереч вимогам ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» відповідач не відшкодував їй у добровільному порядку різницю між вартістю квартири та розміром вимог іпотекодержателя.
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість в загальному розмірі 11 159 523,80 грн.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 мотивував тим, що шляхом позасудового врегулювання на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки 26 березня 2020 року він звернув стягнення на передану в іпотеку квартиру задля задоволення своїх вимог за договором позики в сумі 2 416 234 грн., що еквівалентно 87 000 доларів США, яка становить визначену оціночну ринкову вартість предмета іпотеки.
Вказану суму він зарахував на часткове погашення пені у розмірі 12 060 432,38 грн., нарахованої на підставі пункту 5 договору позики.
Після звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 за договором позики станом на 26 березня 2020 року складає 11 159 523,80 грн., з яких: 1 481 625,60 грн. (еквівалент 53 000,00 доларів США) - основна сума боргу; 9 628 329,98 грн. - залишок непогашеної пені;   49 568,20 грн. - 3 % річних.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 647 210 грн. як перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 10 510 грн. У стягненні інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики в сумі 1 480 290 грн. та 3 % річних у розмірі 49 284,69 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 682,50 грн. сплаченого судового збору з кожного.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,  просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов та відмовити у первісному позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 526, 610, 509, 11 ЦК України, вказував, що з урахуванням п. 5 додаткової угоди від 20 грудня 2018 року, станом на 26 березня 2020 року заборгованість за договором позики від 17 жовтня 2018 року складає 13 591 629,18 грн., з яких за основним зобов`язанням 1 481 625,60 грн. (еквівалент 53000 доларів США), за неустойкою 12 060 432,38 грн., 3 % річних 49568,20 грн.
Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, що сума пені розрахована поза межами спеціального строку позовної давності в один рік, посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, вказував, що має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Посилався на зміст ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог кредитора, вказував, що за рахунок переданого відповідачем нерухомого майна в іпотеку 26 березня 2020 року ним було звернено стягнення для задоволення вимог за договором позики у визначеному законом порядку, а саме вартість предмету іпотеки (квартири), яка складала 2 416 234 грн., що еквівалентно 87000 доларів США, направлено на погашення неустойки 12 060 432,38 грн. (еквівалент 431420 доларів США) (пеня 2 %), що виникла на підставі договору позики, і після звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість відповідача перед ним станом на 26 березня 2020 року складала 11 159 523,80 грн.
Відтак, вимоги ОСОБА_3 про відшкодування їй перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя не підлягали задоволенню, оскільки розмір забезпечених іпотекою вимог значно перевищувала вартість предмета іпотеки.
Не погоджуючись з оцінкою судом першої інстанції звіту про оцінку майна, складеного 25 березня 2020 року, та врахуванням судом правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16-ц, вказував, що ним виконані всі вимоги для подачі документів на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем в повному обсязі.
Звертав увагу, що у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у графі підстави виникнення права власності у переліку зазначено документи, які надавалися нотаріусу для реєстрації права власності, в якому зокрема зазначена довідка, згідно якої ОСОБА_2 повідомлено про заборгованість ОСОБА_1 та поручителя за договором позики, а також зазначено щодо звіту про оцінку майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 на суму 2 416 234 грн., що спростовує висновки суду про відсутність підтвердження того, що саме вказаний звіт про оцінку предмета іпотеки та зазначена у ньому ринкова вартість предмета іпотеки прийняті сторонами для розрахунків за договором іпотеки та подавався державному реєстратору для реєстрації права власності.
Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, що вимоги відповідача про солідарне стягнення з решти заборгованості за кредитним договором, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки, є недійсними, наводив зміст ст. 526, 546, 553, 547, 638, 554 ЦК України.
Вважав, що зменшення неустойки можливе у тому випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, при цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Вказував, що в даному випадку зменшення неустойки є недоцільним, оскільки позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом свідомо не повертав заборгованість, розуміючи наслідки своїх дій, а під час укладення договору та змін до нього чітко зафіксована відповідальність за невиконання основного зобов`язання.
Третя особа за первісним позовом ОСОБА_1 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року в частині часткового задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в зустрічному позові в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що ОСОБА_2 реалізував право на позасудовий спосіб урегулювання спору за наявним в договорі іпотеки застереженням шляхом набуття права власності на іпотечне майно, а тому такі дії мали наслідком припинення основного зобов`язання за договором позики від 17 жовтня 2018 року. При цьому сплата пені є складовою частиною основного зобов`язання. Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції зробив хибний висновок, що звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку не припинило обов`язку боржника та поручителя перед відповідачем щодо погашення основного боргу, в тому числі обумовлених основним зобов`язанням пені та законодавством 3 % річних.
Вважав, що висловлена в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 761/17280/16-ц позиція, на яку посилається суд першої інстанції, є поодинокою і такою, що суперечить нормам матеріального права та іншим правовим позиціям Верховного Суду, зокрема в постанові від 15 березня 2018 року в справі № 927/84/16, від 20 червня 2018 року в справі № 756/31271/15, від 17 квітня 2019 року в справі № 204/7148/16-ц, від 27 лютого 2019 року в справі № 263/3809/17, від 18 листопада 2020 року в справі № 336/7326/17.
Вважав, що судом першої інстанції невірно було застосовано норми матеріального права, зокрема положення ст. 599 ЦК України, ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» щодо припинення будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання, що поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимоги іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя, що виключає застосування загальної норми ст. 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням.
Наголошував, що 05 лютого 2019 року приватним нотаріусом було передано ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 про повернення заборгованості за договором позики в розмірі 1 470 273 грн. протягом 31 календарного дня з моменту отримання листа; про стягнення неустойки та 3 % річних не зазначалось. Звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, ОСОБА_2 задовольнив свої вимоги за договором позики в повному обсязі в розмірі основного зобов`язання, що включає основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Отже, наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання зобов`язання, включаючи стягнення пені і 3 % річних, є недійсними.
Вказував, що ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, судом першої інстанції не враховано, що зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики припинили свою дію з набуттям ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно у зв`язку із задоволенням ним своїх вимог за договором позики, забезпечених іпотечним договором, а тому відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинила свою дію і порука ОСОБА_3 , якою забезпечувалось виконання умов договору позики.
                                      
Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.
 
Київський апеляційний суд постановою від 16 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив повністю, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовив повністю.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишив без змін. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону усі наступні вимоги є недійсними.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору.
Отже, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за пенею і трьома процентами річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики, оскільки за положеннями Закону України «Про іпотеку» такі вимоги є недійсними.
 
Постановою Верховного Суду від 03 липня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду в апеляційній інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про те, що єдиним у справі доказом, яким визначена дійсна (ринкова) вартість квартири, є звіт про оцінку майна, складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Адаміл» на замовлення ОСОБА_3 , оскільки наявні в матеріалах справи документи свідчать про неможливість однозначно стверджувати про встановлення дійсної (ринкової) вартості квартири АДРЕСА_1 , а тому суд мав право (всі підстави) самостійно призначити відповідну експертизу, незалежно від наявності клопотання учасників справи. За відсутності належного встановлення обставин щодо визначення дійсної (ринкової) вартості спірної квартири суди попередніх інстанції дійшли передчасних висновків, що сума перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя становить саме 1 647 210,00 грн.
Щодо зустрічного позову, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що для висновку про недійсність наступних вимог кредитора за основним зобов`язанням у зв`язку із застосуванням позасудового способу реалізації предмета іпотеки потрібно встановити, що для застосування інших способів забезпечення основного зобов`язання, яким у справі, що переглядається, є порука, припинився строк звернення з вимогами до поручителя про погашення заборгованості за договором позики, тобто можливість його використання позикодавцем втрачена. Всупереч статтям 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції у цій справі взагалі не дослідив умов договору поруки та не з`ясував, чи установлено цим договором строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України.
Встановлення зазначених обставин має важливе правове значення для висновку про недійсність наступних вимог позикодавця за основним зобов`язанням у зв`язку із застосуванням позасудового способу реалізації предмета іпотеки, оскільки закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання, припиняє поруку за умови, що позикодавець протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2   підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним вимогам закону не відповідає.
 
Судом встановлено, що 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у борг грошові кошти у розмірі 1 480 290,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору становило еквівалент 53 000,00 дол. США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 17 листопада 2018 року (а. с. 12 т. 1).
У пункті 5 договору позики передбачено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня.
19 листопада та 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали додаткові угоди до договору позики, якими остаточно визначили суму заборгованості у розмірі 1 469 001 грн. (еквівалент 53 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 20 грудня 2018 року) та кінцевий строк повернення коштів - 17 січня 2019 року (а. с. 13, 14 т. 1).
У пунктах 4 зазначених додаткових угод сторони погодили, що якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до 17 січня 2019 року, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення платежу, починаючи з першого дня, та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України.
Факт отримання позичальником у борг обумовленої суми коштів підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року та сторонами не заперечується (а. с. 115, 116 т. 1).
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором позики 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір поруки (а. с. 20 т. 1).
За умовами п. 1.1 договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 , що виникли з договору позики від 17 жовтня 2018 року (основний договір), що був укладений між кредитором та боржником.
Згідно п. 2.2 договору поруки строк виконання зобов`язання за основним договором до 12 години ранку 17 листопада 2018 року.
Згідно п. 4 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником, згідно з основним договором у сумі 1 480 290 грн., що еквівалентно 53000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення цього договору, а також за відшкодування кредиторові збитків та сплату неустойки в розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення платежу та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно зі ст. 625 ЦК України.
Згідно п. 7.1 договору поруки договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору та додаткових угод до нього, окрім випадків, визначених в ст. 559 ЦК України.
 
Також виконання зобов`язань за договором позики забезпечувалося укладеним 17 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) договором іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а. с. 15-18 т. 1).
У пункті 2.2 договору іпотеки сторони оцінили вартість предмета іпотеки у розмірі 2 234 400 грн., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 80 000 доларів США, згідно з висновком про вартість майна, виданим суб`єктом оціночної діяльності 17 жовтня 2018 року.
За змістом пункту 5.1 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов основного зобов`язання, у тому числі, якщо на момент настання будь-якого строку/терміну виконання умов основного зобов`язання забезпеченого іпотекою, хоча б одна з таких умов не буде виконана.
У пункті 5.2 договору іпотеки передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити всі вимоги в черговості, передбаченій статтею 534 ЦК України, а саме: у першу чергу - неустойки (штраф, пеня тощо) та будь-якого збільшення основного зобов`язання відповідно до чинного законодавства України; у другу чергу - витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; у третю чергу сплачується основне зобов`язання.
У цьому випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або позичальнику письмові вимоги про усунення порушення, у яких зазначає, в тому числі, стислий зміст порушених позичальником зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у строк 31 день та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання (пункт 5.3 договору іпотеки).
За змістом підпунктів 6.1.2, 6.2.2, 6.2.3 договору іпотеки сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, в тому числі й шляхом передання предмета іпотеки у власність іпотекодержателю у рахунок виконання основного зобов`язання, і цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке він набуває у власність на наступний день після спливу строку усунення порушень основного зобов`язання, вказаного в письмовій вимозі, при цьому право власності на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя переходить до іпотекодержателя з моменту державної реєстрації цього договору.
Згідно з підпунктом 6.2.4 договору іпотеки іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
 
Позичальник не повернув ОСОБА_2 суму основного боргу у строки, встановлені договором позики від 17 жовтня 2018 року, з урахуванням погоджених сторонами змін.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. були надіслані вимоги від 04 лютого 2019 року про усунення порушень основного зобов`язання, у яких ставилося питання про погашення неповернутої суми позики у розмірі 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 04 лютого 2019 року) та попереджалося, що у разі несплати заборгованості за договором позики протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги ОСОБА_2 як іпотекодержатель реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки (а. с. 138, 139, 141, 142 т. 1).
Сторони не заперечували, що 05 лютого 2019 року боржник і майновий поручитель отримали вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 04 лютого 2019 року, однак не повернули позикодавцеві грошові кошти у визначений у цих вимогах строк (а. с. 143, 144, 153, 154 т. 1).
26 березня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О. як державний реєстратор прийняв рішення № 51791618 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ОСОБА_2 . Підстава: договір іпотеки від 17 жовтня 2018 року (а. с. 52, 53 т. 1).
 
Судом також встановлено, що згідно зі звітом про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складеним 23 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Адаміл» на замовлення ОСОБА_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності від 17 жовтня 2018 року, станом на 20 березня 2020 року ринкова вартість цієї квартири становила 3 475 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на день проведення оцінки еквівалентно 125 000 дол. США (27,8025 грн. / 1 дол. США) (а. с. 23-51 т. 1).
Водночас іншим звітом про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складеним 25 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_2 , визначено, що станом 25 березня 2020 року ринкова вартість цієї квартири становила 2 416 234 грн., що за офіційним курсом НБУ на день проведення оцінки еквівалентно 87 000 дол. США (27,7728 грн. / 1 дол. США) (а. с. 80-87а т. 1).
Суд першої інстанції не взяв до уваги наданий ОСОБА_2 звіт про оцінку майна з огляду на те, що оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта оцінки, до звіту не приєднано жодного документа за наслідками натурного обстеження житлового приміщення, зокрема його фотофіксації тощо.
 
За наданим ОСОБА_2 розрахунком станом на 26 березня 2020 року у позичальника ОСОБА_1 наявна заборгованість за договором позики у розмірі 11 159 523,80 грн., з яких: 1 481 625,60 грн. (еквівалент 53 000 дол. США) - основна сума боргу; 9 628 329,98 грн. - залишок непогашеної пені; 49 568,20 грн. - 3 % річних.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
                                                                                               
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, який набуто іпотекодержателем у власність, над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, про усунення яких вказувалося іпотекодержателем у вимозі від 04 лютого 2019 року, а саме щодо повернення суми отриманої позики у розмірі 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000 доларів США за курсом НБУ), оскільки дійсна ринкова вартість предмета іпотеки становила 3 475 000 грн. (еквівалент 125 000 доларів США за курсом НБУ на день проведення оцінки). Поряд із цим, ринкова вартість квартири визначена у складеному на замовлення іпотекодержателя звіті про оцінку майна не може вважатися достовірною через проведення такої без особистого огляду спірного житлового приміщення та відсутність у звіті від 25 березня 2020 року відповідних пояснень і обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки. Правила пункту 5.2 договору іпотеки та статті 534 ЦК України щодо виконання грошового зобов`язання у встановленій черговості не підлягали застосуванню з огляду на те, що відповідно до письмової вимоги ОСОБА_2 про усунення порушень від 04 лютого 2019 року (позикодавець передбачив першочергове та єдине погашення основної суми боргу), наявна сума грошей у виді дійсної ринкової вартості предмета іпотеки була більшою за виставлену до погашення іпотекодержателем суму боргу і вимоги кредитора в повному обсязі могли бути задоволені. Виходячи з наведеного, з огляду на вимоги ОСОБА_3 та встановлений статтями 2, 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що на користь останньої підлягає стягненню з іпотекодержателя ОСОБА_2 1 647 210 грн. в якості відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки (3 475 000 грн. (ринкова вартість предмета іпотеки) х 90 : 100 - 1 480 290 грн. (сума боргу за договором позики від 17 жовтня 2018 року)).
 
Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що звернення в цьому випадку стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку не припинило обов`язку боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 відповідно до договору поруки 17 жовтня 2018 року щодо погашення основного боргу, в тому числі й обумовлених основним зобов`язанням пені та законом 3 % річних, що узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 761/17280/16-ц. Крім того, не дивлячись на те, що питання про стягнення вищезазначених сум у зв`язку із порушенням умов договору позики ОСОБА_2 у направленій боржнику та поручителю вимозі про усунення порушень від 04 лютого 2019 року не ставив, вказана обставина сама по собі не свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки є належним виконанням основного зобов`язання в повному обсязі та вимоги відповідача про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 решти заборгованості за кредитним договором, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки, є недійсними, оскільки нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Тобто, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за кредитором права власності на нього останній не втрачає права вимоги до боржника щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення. Отже, встановлені обставини справи не свідчать про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняють боржника та поручителя від відповідальності за невиконання ними грошового зобов`язання, що також не позбавляє позикодавця права на отримання відповідних сум, незалежно від того, чи ставив він питання про їх стягнення під час використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Також суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 просить стягнути пеню за період з 18 січня 2019 року по 29 лютого 2020 року, однак до вимог щодо стягнення неустойки встановлений скорочений строк позовної давності в один рік, а тому пеня підлягає стягненню за період з 1 березня 2019 року до 29 лютого 2020 року у розмірі 9 628 329,98 грн. Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру грошового стягнення за зустрічним позовом, суд першої інстанції не погодився із заявленим розміром пені, яку відповідач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки такий розмір пені значно перевищує отриману суму у борг коштів за договором позики, тим самим перевищує розмір збитків і є неспівмірним із розміром боргу. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру неустойки у вигляді пені до розміру основного боргу (отриманої згідно з договором від 17 жовтня 2018 року суми коштів), а саме до 1 480 290 грн. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд вважав за можливе стягнути з позичальника та поручителя на користь відповідача 3 % річних від простроченої суми за весь період прострочки у розмірі 49 284,69 грн. Між тим, на переконання суду, підстав для солідарного стягнення заявлених відповідачем 1 481 625,60 грн. в якості боргу, що еквівалентно 53 000 доларів США, немає, оскільки іпотекодавець на власний розсуд, відповідно до його письмової вимоги від 04 лютого 2019 року, яка стала однією з правових підстав для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки, фактично задовольнив свої вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (сумою наданої позики, вказавши у вимозі про повернення боргу лише 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000 доларів США), тобто суму основного зобов`язання, встановлену у договорі позики від 17 жовтня 2018 року, тому такий борг є погашеним з моменту реєстрації іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - 26 березня 2020 року, а їх повторне задоволення, як в цьому випадку - за судовим рішенням, буде вважатися подвійним стягненням, що є неприпустимим.
 
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
 
У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо повернення перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у зв`язку з набуттям останнім у власність предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.
 
Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи (тут і далі норми матеріального права наведені в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 зазначеного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Водночас, відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
За приписами статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Системний аналіз вищевказаних положень Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, зокрема, таких як визначення в установленому порядку вартості іпотечного майна.
 
ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила стягнути з відповідача на її користь суму перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог іпотекодержателя у розмірі 1 647 210 грн. на підставі частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», посилаючись на те, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , на момент звернення стягнення на неї у позасудовий спосіб майже вдвічі перевищувала вартість забезпечених вимог кредитора за договором позики та становила 3 475 000 грн., що еквівалентно 125 000 доларів США.
 
За змістом статті 5 Закону «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.
Згідно зі статтею 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.
Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
 
Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суд першої інстанції вірно встановив, що звіт про оцінку майна - житлового приміщення двокімнатної квартири, загальною площею 89,50 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , складений 25 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_2 та згідно якого за використанням порівняльного методичного підходу ринкова вартість квартири становила 2 416 234,00 грн., засвідчує, що в дійсності огляд об`єкта оцінки не проводився і до цього звіту не приєднано жодного відповідного документа за наслідками його натурного обстеження, доказів проведення фотофіксації тощо (а. с. 80-87а, т. 1).
 
Також судом першої інстанції правомірно враховано, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 як власника іпотечного майна з вимогою надання доступу до приміщень квартири для проведення оцінки.
 
Частиною третьою статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна.
 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець із власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.
 
Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.
Національним стандартом № 1 (пункти 50 - 55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.
Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.
Частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.
 
Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема ознайомлення з об`єктом оцінки.
 
Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
 
Водночас згідно з пунктом 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.
Крім того, статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.
 
Отже, виходячи з наведених норм, не зважаючи на вибір експертом методичного підходу до оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом забезпечення доступу до нього.
Аналогічного висновку щодо порядку проведення оцінки майна боржника дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 523/17998/17.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) зазначено про правильність висновків судів про те, що оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.
 
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правомірно виснував, що оцінка предмета іпотеки, яка здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта нерухомості, не може вважатися повною та об`єктивною, і, як наслідок, не відповідає дійсній ринковій вартості квартири АДРЕСА_1 .
 
В матеріалах справи також відсутнє підтвердження того, що саме вказаний вище звіт про оцінку предмета іпотеки та зазначена у ньому ринкова вартість предмета іпотеки прийняті сторонами для розрахунків за договором іпотеки від 17 жовтня 2018 року. Всупереч статті 37 Закону України «Про іпотеку» у вимозі від 04 лютого 2019 року не було зазначено ціни, за якою предмет іпотеки буде переходити у власність іпотекодержателя, а іншої вимоги із зазначенням інформації про вартість майна, за якою в подальшому відбувається зарахування вимог за договором позики, ОСОБА_2 іпотекодавцю не надсилав.
 
Разом з тим, відповідно до звіту про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , складеного 23 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Адаміл» на замовлення ОСОБА_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності від 17 жовтня 2018 року, станом на 20 березня 2020 року вартість вказаного вище житлового приміщення становила 3 475 000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день проведення оцінки еквівалентно 125 000,00 доларів США (27,8025 грн/1,00 долар США) (а. с. 23-51 т. 1).
 
Відповідачем не надано і матеріали справи не містять доказів неотримання оцінювачем ТОВ «Адаміл» необхідної та достовірної інформації про квартиру АДРЕСА_1 , для проведення оцінки.
 
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем за первісним позовом надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, який набуто іпотекодержателем у власність, над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, про усунення яких вказувалося іпотекодержателем у вимозі від 4 лютого 2019 року, а саме щодо повернення суми отриманої позики у розмірі 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000 доларів США за курсом НБУ), оскільки дійсна ринкова вартість предмета іпотеки становила 3 475 000 грн. (еквівалент 125 000 доларів США за курсом НБУ на день проведення оцінки).
 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ринкова вартість квартири, визначена у складеному на замовлення відповідача звіті про оцінку майна, не може вважатися достовірною через проведення такої без особистого огляду спірного житлового приміщення та відсутність у звіті від 25 березня 2020 року відповідних пояснень і обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
 
На виконання вказівок Верховного Суду в даній справі, викладених в постанові від 03 липня 2024 року, що наявні в матеріалах справи документи свідчать про неможливість однозначно стверджувати про встановлення дійсної (ринкової) вартості квартири АДРЕСА_1 , а тому суд мав право (всі підстави) самостійно призначити відповідну експертизу, незалежно від наявності клопотання учасників справи, апеляційним судом роз`яснено учасникам справи їх право звернутися з відповідним клопотанням про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення дійсної (ринкової) вартості квартири, однак вони на власний розсуд цим правом не скористалися та не бажали проведення експертизи.
 
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
 
Оскільки у справі, що переглядається, обставини, зазначені у ст. 105 ЦПК України, не входять до предмету доказування, отже призначення експертизи судом в даному випадку не є обов`язковим, та оскільки сторони не скористалися роз`ясненим їм правом заявити клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи, апеляційний суд виходить із того, що звіт про оцінку майна, складений 25 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_2 , всупереч відомостям, зазначеним у цьому звіті в п. 1.4 «Процедура оцінки» про проведення натурного обстеження об`єкта оцінки, засвідчує, що в дійсності огляд об`єкта оцінки не проводився, враховуючи, до цього звіту не приєднано жодного відповідного документа за наслідками його натурного обстеження, доказів проведення фотофіксації тощо або принаймні зазначення у звіті дати проведення натурного обстеження.
 
Натомість звіт про оцінку квартири, складений 23 березня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Адаміл» на замовлення ОСОБА_1 , містить докази проведення натурного обстеження (фототаблиці), а тому правомірно прийнятий судом першої інстанції як належний та допустимий доказ дійсної (ринкової) вартості квартири, яка станом на 20 березня 2020 року вартість вказаного вище житлового приміщення становила 3 475 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на день проведення оцінки еквівалентно 125 000 доларів США (27,8025 грн/1,00 долар США).
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_3 як іпотекодавця права на відшкодування іпотекодержателем ОСОБА_2 у зв`язку з набуттям ним права власності на предмет іпотеки за дійсною ринковою вартістю, визначеною на момент такого набуття, у розмірі 3 475 000 грн. (еквівалент 125 000 доларів США), перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог та визначеної самостійно іпотекодержателем станом на момент їх пред`явлення (письмова вимога від 04 лютого 2019 року) у виді неповернутої суми позики в розмірі 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000 доларів США), є законними і обґрунтованими.
 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив норми частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статті 534 ЦК України, не врахувавши, що за рахунок вартості предмету іпотеки, яка складала 2 416 234 грн. (еквівалент 87 000 доларів США), ним було погашено борг по неустойці (пені), що виникла на підставі договору позики з додатковими угодами до нього, апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки у даному випадку правила пункту 5.2 договору іпотеки та статті 534 ЦК України щодо виконання грошового зобов`язання у встановленій черговості не підлягали застосуванню з огляду на те, що відповідно до письмових вимог ОСОБА_2 про усунення порушень від 04 лютого 2019 року він передбачив і вимагав першочергове та єдине погашення основної суми боргу в сумі 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000 доларів США), а наявна грошова сума у вигляді дійсної ринкової вартості предмета іпотеки була більшою за виставлену до погашення іпотекодержателем суму боргу і вимоги кредитора в повному обсязі могли бути задоволені.
 
З наведених вище підстав апеляційний суд також відхиляє доводи відповідача про те, що у довідці іпотекодержателя від 26 березня 2020 року, яка надавалася нотаріусу для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, було повідомлено про заборгованість позичальника та поручителя за договором позики станом на 26 березня 2020 року на загальну суму 13 591 626,18 грн. Крім того, в матеріалах справи відсутнє достовірне підтвердження того, що вказана довідка, яка підписана лише ОСОБА_2 без зазначення інших ідентифікуючих ознак, саме у вказаній відповідачем редакції подавалася ним державному реєстратору для набуття права власності на іпотечне майно.
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем виконані всі вимоги для подачі документів на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення реєстрації права власності, а ніяких додаткових погоджень вартості предмету іпотеки з власником майна чинним законодавством не передбачено, не відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), в якій досліджувалося питання відсутності/наявності інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.
 
Апеляційний суд, не погоджуючись з такими доводами, відзначає, що неповідомлення боржника про ціну, за якою майно набувається у власність, позбавляє його можливості оспорити її в разі незгоди та позбавляє боржника гарантій, встановлених статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а також підтвердження того, в якій частині заявлена сума боргу вважається погашеною, що і було предметом розгляду в суді першої інстанції у даній справі.
 
За таких обставин, встановивши, що з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 17 жовтня 2018 року у розмірі 1 480 290,00 грн., що еквівалентно 53 000,00 доларів США, було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на нього, а дійсна ринкова вартість вказаного майна на день набуття права власності, тобто станом на 26 березня 2020 року згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 23 березня 2020 року становить 3 475 000,00 грн., що еквівалентно 125 000,00 доларів США, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування відповідачем позивачу різниці у вартості предмета іпотеки та розмірі забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Оскільки 90 відсотків вартості предмета іпотеки складає 3 127 500 грн. (3 475 000 грн. х 90%), зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1 647 210 грн. (3 127 500 грн. (ринкова вартість предмета іпотеки) - 1 480 290 грн. (сума боргу за договором позики) відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, незважаючи на те, що відповідач задовольнив свої вимоги як кредитора за рахунок предмета іпотеки тільки на суму 1 470 273 грн. (еквівалент 53 000. доларів США станом на 04 лютого 2019 року).
 
Висновків про можливість застосування до подібних правовідносин статті 37 Закону України «Про іпотеки» дійшов Верховний Суд у постановах від 19 січня 2020 року у справі № 707/552/17 (провадження № 61-44335св18) та від 28 жовтня 2021 року у справі № 756/11048/15-ц (провадження № 61-8729св20).
 
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення коштів ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування за наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводів не вбачається.
 
Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та солідарного стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на його користь пені і 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики з огляду на таке.
 
Згідно розрахунків ОСОБА_2 , після звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 за договором позики станом на 26 березня 2020 року складає 11 159 523,80 грн., з яких: 1 481 625,60 грн. (еквівалент 53 000,00 доларів США) - основна сума боргу; 9 628 329,98 грн. - залишок непогашеної пені;   49 568,20 грн. - 3 % річних.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 598 ЦК України).
 
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Наведена норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.
Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по інших іпотечних договорах, приводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.
Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.
Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18).
 
Тобто частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 3 серпня 2021 року у справі № 814/775/20 (провадження № 61-7990ав21), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц (провадження № 61-26751св18), від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16 (провадження № 61-13148св19), від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 (провадження № 61-21241св19).
 
Крім того, у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду погодилась, зокрема, з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.
 
Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.
 
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 336/7326/17 (провадження № 61-48527св18) зазначено, що в приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи чи документ. Проте недійсність (нікчемність чи оспорюваність), з урахуванням її направленості на недопущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів чи їх відновлення, не може стосуватися вимоги. По своїй суті в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальною нормою, яка поширюється лише на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Тобто це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя на основне зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання значення не має.
 
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17 (провадження № 61-14297св19) вказано, що позивач вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договорів, тому будь-які наступні його вимоги щодо виконання боржниками основного зобов`язання є недійсними відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. За таких обставин відсутні правові підстави, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Отже, ухвалюючи оскаржуване судове рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції неправильно застосував до виниклих правовідносин норми матеріального права, оскільки ОСОБА_2 скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 89,50 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 на його користь сум заборгованості по пені та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики, які залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги до неї є недійсними.
 
Посилання ОСОБА_2 на те, що у вимозі від 04 лютого 2019 року ним було зазначено, що у разі невиконання основного зобов`язання наступає відповідальність згідно з вимогами умов договору та чинного законодавства, а окрім існуючої суми тіла позики, зазначено про те, що у разі невиконання вимоги будуть нараховані відсотки за невиконання умов договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
 
Щодо вимог за зустрічним позовом, заявлених до ОСОБА_3 , який є поручителем за договором поруки, який було укладено ним 17 жовтня 2018 року зі ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить із такого.
 
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно.
З урахуванням вимог статті 6 та частини першої статті 627 ЦК України щодо свободи договору та відсутності обмежень щодо множинності та способів забезпечення зобов`язання способами забезпечення договорів позики у цьому випадку є передача в іпотеку декількох об`єктів нерухомого майна, застава предметів рухомого майна та майнових прав на орендні платежі за договорами оренди нерухомого майна, а також порука.
Кредитор не позбавляється права реалізувати звернення стягнення за забезпечувальними акцесорними договорами у разі, якщо строк на таку реалізацію не сплив.
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
  
У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), вказано, що у разі якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин у цій справі) щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобов`язання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін. Отже у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.
 
У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі № 446/229/20 (провадження № 61-5962св22), зазначено, що у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог. Враховуючи, що у справі, яка переглядається, основне зобов`язання забезпечене іпотекою та порукою, тоді для висновку про недійсність наступних вимог кредитора за основним зобов`язанням у зв`язку із застосуванням позасудового способу реалізації предмета іпотеки потрібно встановити, що для застосування інших способів забезпечення основного зобов`язання, яким у справі, що переглядається є порука, припинився строк звернення з вимогами до поручителя про погашення заборгованості за кредитним договором, тобто можливість його використання кредитором втрачена.
 
Апеляційний суд враховує, що для застосування інших способів забезпечення основного зобов`язання, яким у справі, що переглядається, є порука, необхідно дослідити, чи не припинився строк звернення з вимогами до поручителя про погашення заборгованості за договором позики.
 
Вказівки щодо необхідності перевірки зазначених обставин надані апеляційному суду і у постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року в даній справі.
 
Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року в справі № 489/3612/22 (провадження № 61-2856 св 24), у якій Верховний Суд, вирішуючи спір, виходив із необхідності застосування редакції частини четвертої статті 559 ЦК України, яка була чинною на час укладання між банком та поручителем договору поруки.
 
Так, відповідно до ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній станом як на час укладення договору поруки, так і на час спливу строку виконання основного зобов`язання 17 січня 2019 року) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.
Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.
Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23 цс 19).
 
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
 
З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання, з урахуванням додаткових угод до договору позики, закінчився 17 січня 2019 року, і ОСОБА_2 протягом шести місяців до 17 липня 2019 року не пред`явив вимоги до ОСОБА_1 як поручителя, а звернувся з позовом лише в травні 2020 року, порука є припиненою і вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині частково задоволеного зустрічного позову ОСОБА_2 . ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, із прийняттям нової постанови про відмову в зустрічному позові.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційних скаргах.
 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 15765 грн. (а. с. 214 т. 2).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15765,00 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року  в частині частково задоволеного зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.
Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 ) 15765,00 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                              Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                       Яворський М.А.