Номер провадження: 22-ц/813/3473/24 
Справа № 523/7696/23
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач — Акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК»
відповідач — ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Мурманової І.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитом,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.
Акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі: 116 902,58 гривень. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 10.12.2021 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 102 300 грн. 00 коп., які зобов`язалась повернути у визначений договором строк зі сплатою відсотків. Представник зазначає, що грошові кошти позивач вчасно не повернула, у зв`язку цим, станом на 01.06.2022 року за нею утворилась заборгованість.
На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору та понесені судові витрати у розмірі 2 684, 00 грн.. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту - задоволено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що банком були виконані умови договору, надано відповідачеві кредит. Відповідачем порушено умови договору щодо повернення та погашення заборгованості, обставини відповідача щодо звільнення від виконання зобов`язання, судом до уваги не прийняті.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19.10.2023 та ухвалити нове рішення, яким у позові АТ «Юнекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Судом першої інстанції не було взято до уваги відзив поданий на позовну заяву та не досліджено обставини викладені у ньому.
Вказує, що кредитний договір N 34.4.1221.1 від 10 грудня 2021 р. між ОСОБА_1 і АТ «ЮНЕКС БАНК» містить п. 6.1, згідно якого сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання будь-якого з положень кредитного договору у разі настання непереборних форс-мажорних обставин, до яких відносяться воєнні дії та воєнний стан на території місця проживання позичальника. Територія її постійного місця проживання на даний час окупована і перебуває в зоні активних бойових дій (м. Скадовськ, Херсонська обл., 75700). Вона та двоє її неповнолітніх дітей були вимушені евакуюватися та отримали статус внутрішньо переміщених осіб. Наразі тимчасово перебуває за адресою АДРЕСА_1 .
Також вказує, що до лютого 2023 року відповідно графіку погашення кредиту ОСОБА_1 кожен місяць сумлінно виконувала свій обов`язок за договором та вносила чергові платежі. Проте у зв`язку з введенням воєнного стану на території України не мала можливості здійснювати оплату по кредиту, так як виникли фінансові труднощі, а також у зв`язку з тим, шо внаслідок збройної агресії російської федерації була змушена покинути Херсонську область через ведення на території активних бойових дій та залишилась без офіційного доходу.
Просить суд врахувати той факт, що порушення виконання зобов`язань відбулося у зв`язку з настанням обставин непереборної сили.
Позивач просить суд стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 116 902,58 гривень, проте, позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості.
Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками банку - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту.
Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредита та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними.
При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 1 123 527, 54 гривень.
Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.
Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів (поштових квитанцій) направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості. 
Щодо явки сторін.
Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10.12.2021 року між Акціонерним товариством «ЮНЕКС БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 34.4.1221.1 згідно якого позичальник отримала від банку кредит в розмірі: 102 300, 00 гривень, терміном до 10.03.2026 року, шляхом переказу коштів на поточний рахунок зі сплатою відсотків у розмірі 44.44% річних (а.с.8-11). 
Судом встановлено, що відповідачем було підписано Акцепт про використання факсимільного підтвердження підпису уповноваженої особи та відбитку печатки Кредитодавця за допомогою засобів електронного або іншого копіювання при підписанні Кредитодацем паспорту споживчого кредиту (а.с.13-14).
Отримання кредитних коштів підтверджується платіжною інструкцією Банку № 5393 від 10.12.2021 року, згідно якої Банком на рахунок позичальника ОСОБА_1 було переведено кошти в розмірі: 102 300, 00 гривень (а.с.18).
Відповідно до виписки по особовому рахунку за період з 10.12.2021 року по 01.06.2022 рік позичальник здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.5-7).
Згідно розрахунку заборгованості станом на 01.06.2022 року заборгованість відповідача перед Банком становить 116 902,58 гривень, яка складається з 101 998, 92 грн. – заборгованість по кредиту та 14 903, 66 гривень заборгованість по процентам (а.с.4).
Отже, матеріалами справи встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, банком належним чином були виконані належним чином, здійснено перерахування кредитних коштів відповідачу, відповідач допустила порушення умов кредитного договору.
Щодо посилання відповідача на п.6.1 Договору кредиту, яким передбачені підстави звільнення від відповідальності, суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на висновки суду першої інстанції з якими і погоджується колегія суддів та зазначає наступне.
Згідно умов кредитного договору, а саме, п. 3.1. (розділ 3. Відповідальність сторін) передбачено, зо за порушення строків повернення Кредиту та/або комісії за обслуговування кредиту та/або процентів та/або інших комісій, позичальник сплачує банку додатково до встановленої за кредитним договором процентної ставки пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. Згідно п.3.2 – за невиконання або неналежне виконання зобов`язань позичальником та/або банком за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
Також згідно даного договору, встановлено, що останній містить в собі визначені умови та положення до п.5.3, договір отримано 10.12.2021 року ОСОБА_1 .
Таким чином, посилання відповідача на наявність в договорі п.6.1, спростовані матеріалами справи.
Так, п.2.14 Договору визначено – сторони звільняються від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведуть, що це порушення сталось внаслідок випадку або форс-мажорної обставини, що засвідчуються Торгово-промисловою палатою України та/або уповноваженим нею регіональним торгово-промисловими платами.
Слід зазначити, що згідно листа від 28.02.2022 року Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форсмажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Форс-мажор не звільняє від обов`язку погашати кредит, а лише відтерміновує обов`язок погашення кредиту до закінчення дії форс-мажору (воєнного стану).
Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Згідно із статті 141 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.
Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 N 44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
Отже, форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.
Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.
Варто зазначити, що введення воєнного стану в Україні визнано ТПП форс-мажорною обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Проте, кожен випадок неможливості належного виконання зобов`язань необхідно аналізувати окремо з визначенням конкретних обставин та вимог договору.
Судом першої інстанції вірно не було прийнято до уваги посилання відповідача на звільнення з місця роботи по причині ліквідації АТ «Банк Форвард», так як наслідок настання форс-мажорних обставини - оскільки, згідно наказу наданого відповідачем на підтвердження зазначених обставин встановлено, що наказом від 18.05.2023 року № 416-К ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера з розвитку бізнесу Північної регіональної дирекції Управління регіонального розвитку з займаної посади 31.05.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.59).
Судом встановлено, що відповідачем кошти по кредиту (згідно виписки по особовому рахунку) було внесено 25.02.2022 року (а.с.7), згідно наказу про звільнення – відповідач звільнена за 31.05.2023 року (а.с.59), заборгованість по нарахуванню відсотків здійснено в період з 10.12.2021 року по 01.06.2022 року (тобто до настання форс-мажорних обставин), а відтак, судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача щодо звільнення її від обов`язку виконання умов кредитного договору, крім іншого, обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання. Тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.
Договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій.
Проте, статтею 617 Цивільного кодексу України (ЦКУ), а також статтею 218 Господарського кодексу України (ГКУ) передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).
Таким чином, доводи в цій частині щодо того, що порушення зобов`язання відбулось у зв`язку із настанням обставин непереборної сили апеляційний суд відхиляє.
Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1. ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Як передбачено ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно положення ч. 6,7 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що банком були виконані умови договору, надано відповідачеві кредит. Відповідачем порушено умови договору щодо повернення та погашення заборгованості, обставини відповідача щодо звільнення від виконання зобов`язання, судом до уваги не прийняті.
З урахуванням викладених обставин та з огляду на порушення відповідачем умов кредитного договору та взятих на себе зобов`язань, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості у розмірі: 116 902, 58 гривень.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що апелянтом не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Посилання апелянта на те, що надана позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом не є первинною бухгалтерською документацією та не можуть слугувати доказом заборгованості апеляційний суд не приймає, оскільки належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Пунктами 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц.
З наданих банком виписок по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що сума загальної заборгованості скаладає 116 902,58 грн, яка складається з заборгованості за процентами у розмірі 14903,66 грн складається з заборгованості за процентами за чотири місяці та тіло кредита 101998,92 (а. с. 25).
Вказані проценти нараховані на суму тіла кредиту за відповідні періоди за відсотковою ставкою 44,44% річних, що вказана в договорі.
Зазначена у виписці сума заборгованості за процентами відповідає вказаній у розрахунку банку, який відповідачкою не спростовано. Контррозрахунку заборгованості за процентами не надано.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що матеріали справи не місять доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність погашення простроченої заборгованості, а тому банк немає права звертатись до суду з позовом про стягнення всієї суми, з огляду на таке.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статей 530, 612, 525 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних банку відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
Таким чином, у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом з відповідача на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України.
Якщо кредит видавався на споживчі цілі, то кредитор з метою реалізації свого права на дострокове повернення кредиту повинен в обов`язковому порядку використати процедуру досудового врегулювання спору. Лише у випадку незадоволення вимоги кредитора останній може звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц).
Якщо закон встановлює необхідність обов`язкового досудового врегулювання, то при звернені до суду кредитору необхідно довести факт виконання цієї вимоги закону.
Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ «Юнекс Банк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.
Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України. 

Повний текст постанови складено 26 листопада 2024 року.

Головуючий суддя                                                         В.В. Кострицький

Судді                                                                         Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова