ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 жовтня 2024 року
м. Київ
справа № 686/16816/22
провадження № 51-3012км24
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції
захисника                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького  міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12022243060000537, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Вступ
ОСОБА_7 14 липня 2022 року, перебуваючи в м. Хмельницькому, умисно спричинив потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження.
Суд першої інстанції засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, кваліфікувавши його діяння як вчинення умисного легкого тілесного ушкодження. 
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції, залишив судове рішення без змін.
У поданій касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення й закрити кримінальне провадження щодо її підзахисного у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо:
-      існування обставин для закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України; 
-      наявності в діях засудженого необхідної оборони;
-      справедливості призначеного засудженому покарання за вчинене;
-      постановлення судових рішень у цьому кримінальному провадженні 
з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
21 лютого 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт тривалістю 140 годин.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 14 липня 
2022 року приблизно о 20:00, перебуваючи в 
АДРЕСА_2 , у ході раптово виниклих неприязних відносин, під час словесної суперечки із ОСОБА_8 умисно правим кулаком наніс удар в ліву частину його обличчя. Внаслідок цих дій ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу м`яких тканин у лівій навколоочній ділянці обличчя з переходом на ліву щічну ділянку обличчя, поверхневої рани м`яких тканин на нижній повіці лівого ока, які за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення. 
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до того, що надаючи свою оцінку доказам та фактичним обставинам у цьому кримінальному провадженні, зазначає про неправильне встановлення судом першої інстанції, а в подальшому і апеляційним судом, спрямованості умислу засудженого оскільки в ході конфлікту, який виник між засудженим і потерпілим, останній вдарив засудженого, а тому він захищався від протиправних дій потерпілого, а отже діяв у межах необхідної оборони.
На підтвердження факту перебування засудженого в стані необхідної оборони захисник покликається на практику Верховного Суду.
Також, на переконання касатора, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності у засудженого тілесних ушкоджень, які йому спричинив потерпілий. 
До того ж захисник стверджує, що суди порушили загальні засади призначення покарання, внаслідок чого визначили засудженому несправедливе покарання у виді виправних робіт. 
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу захисника не подавались.
У судовому засіданні захисник виступила на підтримку поданої касаційної скарги, а прокурор заперечив щодо її задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що вона, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 і 411 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Щодо встановлення факту перебування засудженого в стані необхідної оборони. 
Доводи касаційної скарги захисника про неправильне встановлення судом першої інстанції, а в подальшому і апеляційним судом, спрямованості умислу 
засудженого оскільки в ході конфлікту, який виник між засудженим і потерпілим, останній вдарив засудженого, а тому він захищався від протиправних дій потерпілого, а отже діяв у межах необхідної оборони, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються ними.
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
При цьому до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
Виходячи з фактичних обставин цього кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що в діях потерпілого суспільно небезпечного посягання не було, оскільки за показаннями, зокрема свідка  ОСОБА_9 , який в суді, крім іншого, пояснив, що 14 липня 2022 року він зустрівся із ОСОБА_8 , вони почали поправляли шини біля приміщення де надають послуги китайської медицини. В цей час між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , який був у приміщенні китайської медицини, почався конфлікт з приводу стоянки машин, що зупинялись біля цього приміщення. Згодом з приміщення китайської медицини вийшов ОСОБА_7 та пішов до них, а ОСОБА_8 на зустріч до нього, зустрівшись ОСОБА_7 вдарив 
ОСОБА_8 рукою в ліве око, після цього він бачив кров на обличчі потерпілого.
Водночас твердження сторони захисту про те, що засуджений захищався від нападу потерпілого, який його вдарив, спростовуються і висновком експерта 
від 27 липня 2022 року № 415, згідно з яким у ОСОБА_8 станом на 15, 19 липня 2022 року виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливу м`яких тканин у лівій навколоочній ділянці обличчя з переходом на ліву щічну ділянку обличчя, поверхневої рани м`яких тканин на нижній повіці лівого ока, що могли утворитися від удару тупим твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею та за характером належать до легких тілесних ушкоджень (що мають незначні скороминущі наслідки). За кольором і станом загоєння тілесні ушкодження можуть мати давність утворення не менше 3-5 діб до моменту початку проведення експертизи 19 липня 2022 року. Локалізація та характер тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 не характерні та не специфічні для їх утворення під час падіння потерпілого з висоти власного зросту (т. 1, а. п. 63).
Також згідно з висновками експертів від 29 липня 2022 року № 442, 443 у 
ОСОБА_8 станом на 15, 19 липня 2022 року виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливу м`яких тканин в лівій навкоолочній ділянці обличчя з переходом на ліву щічну ділянку обличчя, поверхневої рани м`яких тканин на нижній повіці лівого ока. Механізм утворення тілесних ушкоджень у 
ОСОБА_8 може відповідати показанням свідка ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту 20 липня 2022 року (т. 1, а. п. 72, 74). 
При цьому, за матеріалами кримінального провадження, суду було надано копію консультативного висновку спеціаліста КНП «Хмельницька обласна лікарня» від 22 липня 2022 року про встановлення ОСОБА_7 діагнозу, пов`язаного із подіями 14 липня 2022 року. Копію цього документа суд правильно не взяв до уваги, оскільки консультативний висновок не містить будь-яких даних щодо наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 та стосовно правомірності лікаря-консультанта давати такі висновки (т. 1, а. п. 21).
До того ж суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до показань допитаних в судовому засіданні свідків подружжя ОСОБА_13, а також
ОСОБА_10 щодо заподіяння ОСОБА_7 удару ОСОБА_8 в рамках самозахисту від його протиправних дій, оскільки свідок ОСОБА_10 є дружиною засудженого ОСОБА_7 , а свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - його пацієнтами. 
Крім цього, судом першої інстанції були досліджені, крім іншого, дані, які містяться у протоколах, складених за результатами проведених слідчих дій у цьому кримінальному провадженні. 
Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням пояснень свідків, зокрема ОСОБА_9 , та досліджених письмових доказів випливає, що потерпілий не застосував до засудженого фізичне насильство, яке було дійсно настільки суттєвим, що викликало у засудженого обґрунтоване побоювання про свою безпеку, а спричинення ним потерпілому тілесних ушкоджень було самозахистом від протиправних дій потерпілого, з чим погоджується і колегія суддів.
Тому доводи касаційної скарги  захисника про протилежне є безпідставними.
Також колегія суддів підкреслює, що посилання захисника на практику Верховного Суду на підтвердження факту перебування засудженого в стані необхідної оборони є безпідставними, оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно з урахуванням як обставин кримінального правопорушення, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції, без перекручень її змісту та використання відносно до контексту.
Що стосується тверджень захисника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності у засудженого тілесних ушкоджень, які йому спричинив потерпілий, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК України). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК України). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України встановлено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК України визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Згідно з ч. 1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
Як убачається зі змісту матеріалів кримінального провадження, судами попередніх інстанцій не було встановлено підстав для призначення експертизи відповідно до зазначених вище норм КПК України.
Тому доводи касаційної скарги про протилежне є надуманими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
Варто зазначити, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, у межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав потерпілого, свідків та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.
Колегія суддів зауважує, що під час перевірки матеріалів кримінального провадження касаційний суд установив, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність доказів протиправних посягань з боку потерпілого, а відповідно, 
і щодо відсутності стану необхідної оборони у засудженого за обставин, які склалися під час подій, а тому колегія суддів погоджується з правовою оцінкою дій засудженого та їх кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України. 
З огляду на викладене позиція сторони захисту про перебування засудженого у стані необхідної оборони є способом уникнення кримінальної відповідальності за скоєне. 
Отже, колегією суддів не встановила неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо юридичної оцінки вчиненого засудженим кримінального правопорушення за вказаною вище нормою КК України.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що підстави для закриття кримінального провадження щодо засудженого, як про це вказує захисник у своїй касаційній скарзі, відсутні.
Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.
Водночас, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, і на ті, які є аналогічними доводам у поданій касаційній скарзі, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. 
При цьому апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом першої інстанції доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Отже, під час касаційної процедури колегія суддів не встановила, за доводами касаційної скарги захисника, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для зміни чи скасування оскаржених судових рішень щодо нього.
Про справедливість призначеного засудженому покарання.
Доводи захисника щодо несправедливості покарання, яке було призначено засудженому у виді громадських робіт, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Стосовно покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень: 1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.
2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.
Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. 
З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком та покаранням.
Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, 
з урахуванням усіх обставин, що повинні бути враховані під час призначення покарання.
З матеріалів кримінального провадження убачається те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є кримінальним проступком. 
З мотивувальної частини вироку суду першої інстанції слідує, що при обранні виду та розміру покарання засудженому суд врахував те, що кримінальний проступок був вчинений засудженим проти здоров`я потерпілого, дані про особу винного, зокрема, його характеристику в загальносоціальному плані, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано призначив засудженому 
покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді 140 годин громадських робіт.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню.
Колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у виді 140 годин громадських робіт, не можна вважати явно несправедливим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та узгоджується з приписами статей 370, 419 КПК України.
Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам 
ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень, та підстав для закриття кримінального провадження під час перевірки цього кримінального провадження колегія суддів не встановила.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій у процесі розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 
- без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                          ОСОБА_3