УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 635/6905/24
провадження № 61-16578ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи - Служба у справах дітей Пісочинської сільської ради Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Пісочинської сільської ради Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання.
Одночасно з позовною заявою була подана заява про забезпечення позову, шляхом встановлення зустрічей ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5 за місцем проживання матері без присутності батька до винесення судом рішення.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що між сторонами виник спір про визначення місця проживання їх малолітньої дитини. Відповідач всупереч їх усної домовленості утримує дитину у себе та відмовив позивачці у спілкуванні з донькою, що негативно впливає на її поведінку, у позивачки втрачається душевний зв`язок з малолітньою дитиною, що має значення у контексті визначення місця проживання з дитиною та можливості позивачки з нею спілкуватися.
Вказала, що відповідач діє всупереч інтересів дитини, яка наприкінці січня 2024 року в телефонній розмові повідомила позивачку, що вона сумує, і хоче повернутися додому до Києва, але внаслідок неправомірної поведінки відповідача, який позивачці доньку не віддав, позивачка позбавлена можливості спілкуватися з дитиною ані телефоном ані особисто.
Дочка, знаходиться під впливом батька, який фактично своїми діями позбавив дитину сталих соціальних зв`язків з родиною, спілкування з матір`ю і родичами по лінії матері, і намагається розірвати між ними будь який психологічний та соціальний зв`язок.
При цьому, жодних обставин, які б унеможливлювали право матері на спілкування з малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини також відсутні.
З огляду на вказані обставини позивачка вважала, що відповідним належним заходом забезпечення позову до ухвалення рішення по суті спору буде відновлення спілкування позивачки з дитиною шляхом визначення часу перебування дитини за місцем проживання матері без присутності батька, а саме:
з 17 липня 2024 року до 31 липня 2024 року; з 15 серпня 2024 року до 15 вересня 2024 року; з 15 жовтня 2024 року до 15 листопада 2024 року; з 16 грудня 2024 року до 15 січня 2025 року; з 15 лютого 2025 року до 15 березня 2025 року; з 15 квітня 2025 року до 15 травня 2025 року; з 15 червня 2025 року до 15 липня 2025 року, з моменту постановлення цієї ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.
Встановлення саме такого графіку спілкування відповідає моделі спільної батьківської опіки над дитиною, яка широко застосовується в європейських країнах і вперше була застосована Верховним Судом у правових висновках постанови від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Бєгунової О. О. про забезпечення позову залишено без задоволення. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бєгунової О. О. задоволено частково. Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Визначено час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 у наступному порядку: протягом 30 днів, починаючи з 15 числа кожного парного місяця року до ухвалення судового рішення по суті спору, без присутності батька.
Зобов`язано ОСОБА_2 передавати малолітню доньку ОСОБА_5 її матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в періоди визначеного судом часу спілкування.
У грудні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Перепелиця І. І., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що задоволення вимог заяви про щомісячне встановлення обов`язку передавати матері дитину протягом 30 днів, починаючи з 15 числа кожного парного місяця року до ухвалення судового рішення по суті спору, є необґрунтованим, оскільки вжиття такого заходу забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог до вирішення спору по суті є недопустимим і не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Перепелиці І. І., зміст постанови Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Згідно з частиною першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
 
Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
 
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
 
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
 
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
 
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послалася на те, що ОСОБА_2 свідомо перешкоджає їй у спілкуванні з донькою, що на переконання позивачки може призвести до втрати безпосередніх емоційних контактів з дитиною, та, як наслідок, до неможливості виконання рішення суду у справі.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Малолітня донька сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з ОСОБА_2 , батьком дитини.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
 
У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості матері регулярно спілкуватися з донькою, що може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення її позовних вимог.
 
Відповідно до статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
 
Апеляційний суд врахував, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.
 
А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21 (провадження № 61-6056св22) та в ухвалі від 17 травня 2024 року у справі № 361/10460/23 (провадження № 61-6305ск24).
 
Зобов`язуючи надавати можливість спілкування з малолітньою дитиною, апеляційний суд виходив з того, що під час тривання судового процесу контакт дитини з кожним із батьків є необхідним та важливим.
 
Таким чином, оцінивши доводи позивачки щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також, враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача - батька малолітньої дитини до розгляду спору по суті надавати відповідачці можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Такий захід забезпечення позову буде сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між матір`ю та дитиною, відповідатиме інтересам як матері, так і дитини, та зможе усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17).
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не взято до уваги частину десяту статті 150 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки обраний позивачкою вид забезпечення зустрічного позову шляхом визначення часу спілкування дитини за місцем проживання її матері та зобов`язання передавати дитину її матері за місцем проживання дитини без участі батька протягом певного проміжку часу спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю.
 
Забезпечення позову шляхом надання побачень матері з дитиною спір по суті не вирішує, оскільки позовними вимогами є визначення місця проживання дитини з матір`ю, що є відмінним від застосованого заходу забезпечення позову.
 
Інші доводи касаційної скарги є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       Г. В. Коломієць       Р. А. Лідовець