ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 750/11014/23
провадження № 61-396св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Національний університет «Чернігівська політехніка»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Янко Марії Ігорівни на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня 2023 року у складі судді Супруна О. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Янко М. І. звернулася до суду з позовом до Національного університету «Чернігівська політехніка» (далі - НУ «Чернігівська політехніка») про визнання наказу про звільнення неправомірним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивований тим, що наказом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 15 травня 2023 року № 161-о/ВС  ОСОБА_1 була звільнена 16 травня 2023 року з посади бухгалтера 1 категорії на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із закінченням строку трудового договору. 
 
Однак вказаний наказ є неправомірним, оскільки наказом від 04 травня 2016 року  ОСОБА_1 було переведено на посаду бухгалтера 1 категорії як постійного працівника строком до 29 квітня 2017 року, тобто між позивачкою та відповідачем був укладений строковий трудовий договір.
 
На підставі наказу від 13 березня 2017 року № 201-о позивачці було надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю 126 календарних днів, наказу від 11 липня 2017 року № 813 - щорічну відпустку з 14 липня 2017 року по 03 вересня 2017 року, наказу від 11 липня 2017 року № 533-о - відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на період з 04 вересня 2017 року по 16 травня 2020 року та продовжено трудові відносини.
 
Після цього, наказом від 15 травня 2020 року № 178-о позивачці було надано відпустку з 17 травня 2020 року по 04 листопада 2020 року для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179 КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» та продовжено трудові відносини до 04 листопада 2020 року.
 
Оскільки 04 листопада 2020 року відповідач не надав позивачу наказ про її звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору, натомість наказом від 04 листопада 2020 року № 520-о  ОСОБА_1 було продовжено відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати, з 05 листопада 2020 року по 27 квітня 2021 року, то строковий трудовий договір перетворився на безстроковий. 
 
В подальшому наказами відповідача позивачці неодноразово продовжувалася відпустка для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179 КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки». 
 
Таким чином, оскільки трудовий договір з 05 листопада 2020 року було укладено з  ОСОБА_1 безстроково і на день її звільнення згідно з наказом від 17 жовтня 2022 року № 749/ВС вона перебувала у відпустці для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати, то вищевказаний наказ про звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору є неправомірним і  ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Крім того,  ОСОБА_1 самостійно виховує двох дітей, які знаходяться на її повному утриманні, а незаконними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 5 000 грн.
 
Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Янко М. І. просила: 
-    скасувати наказ від 15 травня 2023 року № 161-о/ВС про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера І категорії НУ «Чернігівська політехніка» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору; 
-    поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера І категорії НУ «Чернігівська політехніка»; 
-    стягнути з НУ «Чернігівська політехніка» заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 травня 2023 року по час прийняття рішення судом про поновлення на роботі, згідно з розміром, який встановлено для посади бухгалтера І категорії Ну «Чернігівська політехніка»; 
-    стягнути з НУ «Чернігівська політехніка» 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що строковий трудовий договір з позивачем укладено за її бажанням, з урахуванням її інтересів та на зазначений нею у заяві строк, який згодом продовжувався відповідачем на вимогу позивача та на виконання закону, в обов`язковому порядку на підставі частини шостої статті 179 КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки», але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, тобто до 16 травня 2023 року. 
 
Таким чином, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав вважати укладений між сторонами строковий трудовий договір таким, що укладений на невизначений строк, лише з тих підстав, що роботодавцем декілька разів надавалася працівнику передбачена законом обов`язкова відпустка.
 
Крім того, за час перебування ОСОБА_1 у відпустці для догляду за дитиною вона не виконувала трудових обов`язків, не отримувала заробітну плату, а відтак її твердження про перетворення строкового трудового договору у безстроковий є неспроможними. 
 
Обов`язкове працевлаштування ОСОБА_1 не вимагалося, оскільки вона не відносилася до категорії жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, звільнення яких здійснюється з обов`язковим працевлаштуванням.
 
За таких обставин, оскільки суди дійшли висновку про законність дій відповідача при звільненні позивача 16 травня 2023 року з посади бухгалтера 1 категорії на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Янко М. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 457/295/20, а також - не дослідили зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду міста Чернігова.
 
29 лютого 2024 року справа № 750/11014/23 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Янко М. І. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що після закінчення строку трудових відносин, тобто 29 квітня 2017 року відповідач мав видати наказ про звільнення позивача у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору, натомість згідно з наказом від 13 березня 2017 року надав позивачці відпустку, чим фактично продовжив трудові відносини на невизначений строк.
 
В подальшому наказами відповідача позивачці неодноразово продовжувалася відпустка для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179 КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки», тому відповідно до положень статті 39-1 КЗпП Українитрудовий договір мав фактично постійний характер.
 
Враховуючи, що позивачка є жінкою, яка має дитину до 6 років та перебувала у відпустці, передбаченій частиною шостою статті 179 КЗпП України, то відповідачем було порушено встановлені статтями 184, 186-1 КЗпП України гарантії для окремих категорій працівників в разі звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, які полягають в обов`язковому працевлаштуванні в разі звільнення зазначених категорій працівників у зв`язку із закінченням строку трудового договору та збереженням за ними середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
 
Крім того, щодо визначення дня звільнення жінки, яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку Мінпраці у листі від 17 серпня 2010 року № 246/13/116-10 роз`яснило, що в день народження дитини жінка все ще перебуває у відпустці по досягненню дитиною трирічного віку, а перший робочий день є наступний день. Тому 16 травня 2023 року це день, коли позивач ще перебувала у відпустці для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати та цей день є останнім днем строкового трудового договору.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2024 року представник НУ «Чернігівська політехніка» - Вершняк О. Г. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Наказом ректора Чернігівського національного технологічного університету, який перейменовано на НУ «Чернігівська політехніка», від 03 березня 2014 року № 168-о ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера 1 категорії з 03 березня 2014 року на період відпустки для догляду за дитиною до трирічного віку бухгалтера 2 категорії Жабко І. А. (а.с.28).
 
Наказом ректора Чернігівського національного технологічного університету від 04 травня 2016 року № 326-о ОСОБА_1 переведено з посади бухгалтера 1 категорії, яку вона обіймала на час відпустки для догляду за дитиною віком до трьох років Жабко І. А. , на посаду бухгалтера 1 категорії як постійного працівника з 30 квітня 2016 року до 29 квітня 2017 року (а.с.32).
 
Наказом ректора Чернігівського національного технологічного університету від 13 березня 2017 року № 201-о ОСОБА_1 надано оплачувану відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 10 березня 2017 року по 13 липня 2017 року загальною кількістю 126 календарних днів (а.с.33).
 
Наказом ректора Чернігівського національного технологічного університету від 11 липня 2017 року № 813 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку тривалістю 51 календарний день з 14 липня 2017 року по 03 вересня 2017 року за період роботи з 03 березня 2015 року по 13 липня 2017 року (а.с.15-16).
 
Наказом ректора Чернігівського національного технологічного університету від 11 липня 2017 року № 533-о ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04 вересня 2017 року по 16 травня 2020 року та продовжено трудові відносини за строковим трудовим договором по 16 травня 2020 року до виходу з відпустки (а.с.37).
 
Наказом ректора Чернігівського національного технологічного університету від 15 травня 2020 року № 178-о ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати з 17 травня 2020 року по 04 листопада 2020 року, згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» та продовжено трудові відносини за строковим трудовим договором по 04 листопада 2020 року (а.с.40).
 
Наказом в. о. ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 04 листопада 2020 року № 520-о ОСОБА_1 продовжено відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати з 05 листопада 2020 року по 27 квітня 2021 року, згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (а.с.44).
 
Наказом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 26 квітня 2021 року № 131-о ОСОБА_1 продовжено відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати з 28 квітня 2021 року по 22 жовтня 2021 року, згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (а.с.47).
 
Наказом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 22 жовтня 2021 року № 410-о ОСОБА_1 продовжено відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати з 23 жовтня 2021 року по 19 квітня 2022 року, згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (а.с.52).
 
Наказом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 19 квітня 2022 року № 39/ВС ОСОБА_1 продовжено відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, без збереження заробітної плати з 20 квітня 2022 року по 18 жовтня 2022 року, згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (а.с.54).
 
Наказом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 17 жовтня 2022 року № 749/ВС ОСОБА_1 продовжено відпустку для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду без збереження заробітної плати з 19 жовтня 2022 року по 16 травня 2023 року, згідно медичного висновку на підставі частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (а.с.57).
 
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком зазначено ОСОБА_4 , а матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.39).
 
Також судами встановлено, що сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 з 11 липня 2017 року перебувала у відпустці для догляду за дитиною, та на підставі заяв позивача термін дії строкового трудового договору неодноразово продовжувався відповідними наказами на час відпустки.
 
Наказом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 15 травня 2023 року                 № 161-о/ВС  ОСОБА_1 була звільнена 16 травня 2023 року з посади бухгалтера 1 категорії  у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (а.с.62)

Листом ректора НУ «Чернігівська політехніка» від 16 травня 2023 року  ОСОБА_1 була повідомлена про її звільнення та необхідність прибути до відділу кадрів НУ «Чернігівська політехніка» для отримання трудової книжки (а.с.13).
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Янко М. І. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Відповідно достатті 23 КЗпПУкраїни трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
 
Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.
 
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки у зв`язку з вагітністю, пологами і доглядом за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи у зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
 
Строк, на який працівник наймається на роботу, зазначається у наказі про прийняття на роботу (призначення на посаду). Саме формулювання змісту наказу про прийняття на роботу працівника чи про призначення, наприклад, керівника (в. о. керівника) зазначається у письмовій формі домовленості сторін трудового договору.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
У згаданій нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певної події, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленої події є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.
 
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений (див. постанову Верховного Суду від31 липня 2020 рокуу справі №757/34139/18-ц).
 
Власник не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому контракт припиняється за закінченням строку його дії. Винятком з цього правила є фактичне продовження трудових відносини, коли жодна з сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. У такому випадку дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України), а у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк - на строк, передбачений законодавчими актами.
 
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
Встановивши, що між сторонами існували правовідносини, що випливали із строкового трудового договору, який укладено на строк до 29 квітня 2017 року, натомість у зв`язку з вагітністю та пологами, а також в обов`язковому порядку відповідно до частини шостої статті 179КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки», за заявами позивача цей строк було продовжено наказами НУ «Чернігівська політехніка» до досягнення дитиною шестирічного віку, тобто до 16 травня 2023 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, так як порушень трудових прав позивачки не встановлено і  відсутні підстави вважати звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням 16 травня 2023 року строку трудового договору незаконним.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до положень статті 39-1 КЗпП України трудовий договір між сторонами мав фактично постійний характер та внаслідок неодноразового продовження відпусток позивачці перетворився на безстроковий, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена норма матеріального права підлягає застосуванню у разі фактичного продовження трудових відносини, коли жодна з сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. Натомість у справі, що переглядається, фактичного продовження трудових відносини не відбулося і відповідач заявив про звільнення позивачки.
 
За змістом постанови від 26 травня 2021 року у справі № 457/295/20, на яку послалася заявник в касаційній скарзі, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, виходячи з того, що укладений між сторонами трудовий договір є безстроковим.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у вищевказаній постанові Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Янко Марії Ігорівни залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович