ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 461/3494/22
провадження № 61-1558св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року у складі судді Радченка В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про розірвання договору.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 09 липня 2020 року між ним та АТ «Ідея Банк» укладено кредитну угоду № С-605-007833-20-980. Зазначав, що 08 грудня 2021 року він звернувся до банку із заявою про розірвання кредитної угоди та закриття рахунку в цьому банку. 01 червня 2022 року він повторно звернувся з такою заявою до банку, проте 13 червня 2022 року банк відмовив у задоволенні цієї заяви.
Позивач вважав таку відмову банку протиправною, тому просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року у складі судді Радченка В. Є., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримав кошти на свій рахунок. Станом на 23 серпня 2022 року його заборгованість складає за спірною угодою 48 258,98 грн, що підтверджується наданим відповідачем розрахунком. Тобто позивач своїх зобов`язань не виконав і підстави для розірвання угоди відсутні. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому районний суд не знайшов правових підстав для задоволення письмових клопотань позивача про витребування доказів та про проведення судово-економічної експертизи.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вказав, що районний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду не встановлені.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду
від 07 грудня 2023 року у справі, з пропуском строку, передбаченим статтею 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року
у справі № 519/875/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19,
від 22 грудня 2021 року у справі № 639/7165/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, підставами касаційного оскарження заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, зокрема суд не розглянув клопотання про призначення експертизи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Заявник також зазначає у касаційній скарзі, що банк продовжує нараховувати штрафні санкції за начебто користування кредитною карткою, але позивач виявив бажання закрити розрахунковий рахунок та вже більше 2-х років нею не користується. Позовна заява про розірвання договору підлягає задоволенню, оскільки з позивача безпідставно списано проценти на користь АТ «Ідея Банк», відповідач ухиляється від розірвання договору добровільно (кредитної заборгованості немає з урахуванням сплачених сум). Відповідач не позбавлений можливості, якщо буде вважати, що його права порушені після розірвання договору, звернутися до суду з позовом в порядку статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виходячи з умов анкети-заяви. Відкритий клієнтом картковий рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта в будь-який час
в порядку, передбаченому законодавством, оскільки таке право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. Відповідач безпідставно вважає чинним договір між сторонами, незважаючи на подану заяву клієнта про його розірвання, так і безпідставно не закриває рахунок, відкритий для обслуговування укладеного ними договору. У позивача відсутня кредитна заборгованість за договором, як і підстави для списання з позивача грошових коштів, тому позовна заява про розірвання договору підлягає задоволенню.
 
Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Галицького районного суду м. Львова
від 29 червня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 461/3494/22 із Галицького районного суду м. Львова та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У березні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 461/3494/22.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що 09 липня 2020 року між позивачем та
АТ «Ідея Банк» укладено угоду про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-605-007833-20-980, умовами якої не передбачено її розірвання.
 
08 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання кредитної угоди та закриття рахунку в цьому банку.
 
01 червня 2022 року позивач повторно звернувся з такою заявою до банка, проте 13 червня 2022 року від банка надійшла відмова із поясненням, що закриття кредитної картки можливе за заявою позичальника до установи банку та погашення заборгованості.
 
Позивач отримав від банка кошти на свій рахунок відповідно до умов договору.
 
Станом на 23 серпня 2022 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитною угодою від 09 липня 2020 року № С-605-007833-20-980 становить 48 258,98 грн, що підтверджується наданим відповідачем розрахунком, який не спростований належними та допустимими доказами.
 
Позивач своїх зобов`язань не виконав, допустив заборгованість.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі відповідають.
 
Так, згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
 
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
 
Істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, належить встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
 
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести                      ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
 
У справі, що переглядається, суди установили, що позивач має кредитну заборгованість перед відповідачем за спірною угодою від 09 липня 2020 року
№ С-605-007833-20-980, у свою чергу розірвання договору, укладеного сторонами, не передбачено його умовами.
 
Оскільки позивач не довів обставин, що дають підстави для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, а саме: істотність порушення відповідачем умов договору; завдання позивачеві шкоди, внаслідок якої позивач позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору, то суди правильно відмовили у задоволенні позову.
 
Оскільки за своїм змістом спірна угода є змішаним договором комплексного банківського обслуговування, тому посилання заявника на те, що право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне, відхиляються.
 
Непогодження ОСОБА_1 із розміром кредитної заборгованості (її наявністю) не є предметом розгляду цієї справи, вирішення спору між клієнтом та банком із цього приводу може бути предметом судового розгляду в межах окремого позову.
 
В оцінці доводів скарги про відхилення судом клопотання позивача про призначення судово-економічної експертизи Верховний Суд урахував таке.
 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Отже, для скасування судового рішення з наведеної підстави потрібно, щоб суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
У касаційній скарзі заявник зазначає, що заявляв клопотання про призначення судово-економічної експертизи, оскільки ставив під сумнів взагалі будь-яку заборгованість за договором, проте не обґрунтував, як саме незадоволення судом першої інстанції згаданого клопотання унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з урахуванням того, що сторони надали докази, які вважали достатніми та необхідними для вирішення справи за цим позовом, і ці докази дозволяли суду повно та всебічно з`ясувати характер спірних правовідносин та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
 
Відсутність мотивів відмови у задоволенні клопотання позивача в оскаржуваній постанові апеляційного суду не вплинуло на правильність висновків суду щодо суті спору та не може бути підставою для скасування його рішення.
 
Окрім цього, відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України (межі розгляду справи судом апеляційної інстанції) докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду
від 23 липня 2020 року у справі № 519/875/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 639/7165/20, від 01 лютого
2023 року у справі № 199/7014/20 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини                     у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами                  у розглядуваній справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими                (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                    у справі № 233/2021/19).
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин                у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов переконання, що доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову
у задоволенні позову.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію                           про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	       	
 	Р. А. Лідовець	
 	       	
 	Д. Д. Луспеник