ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 листопада 2024 року           справа №200/6409/24   

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі  № 200/6409/24  (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-  

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач, ГУПФУ), в якому просив: 
- визнати протиправними та скасувати постанови від 04.11.2016 № 0536/10926/10926/23 “Про припинення щомісячної страхової виплати” ОСОБА_1 , № 0536/10926/10926/24 “Про зняття з обліку страхового випадку” ОСОБА_1 та № 0536/10926/25 “Про зняття з обліку потерпілого” ОСОБА_1 Краматорського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 страхових виплат з 01 листопада 2016 року та виплатити заборгованість із щомісячних страхових виплат, яка виникла за період з 01 листопада 2016 року по день поновлення такої виплати.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк в 10 (десять) днів з дня вручення їй копії цієї ухвали для надання суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску; документу, який би підтверджував надання правової допомоги позивачу, а саме договіру про надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Раковим Артемом Валентиновичем.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року відмовлено у  задоволенні заяви представника позивача - ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, повернуто позивачу позовну заяву.
Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, поновити позивачу строк звернення до суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач перебував на обліку як отримувач страхових виплат в Краматорському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, де отримував страхові виплати по 31 жовтня 2016 року. З 01 листопада 2017 року позивачу страхові виплати було припинено.
На адвокатський запит до відповідача щодо підстав припинення страхових виплат позивачу та несплату заборгованості по страховим виплатам, відповідачем було повідомлено, що згідно з постанов відділення від 04.11.2016 № 0536/10926/10926/23 «Про припинення щомісячної страхової виплати», № 0536/10926/10926/24 «Про зняття з обліку страхового випадку» та № 0536/10926/25 «Про зняття з обліку потерпілого» виплати були припинені з 01.11.2016, у подальшому ОСОБА_1 було знято з обліку з 01.11.2016 (зазначена причина – припинення виплат (ВПО) згідно з рішенням комісії). Також посилався на те, що в особовій справі ОСОБА_1 знаходиться його заява від 02.12.2016 щодо припиненя виплат у зв`язку зі зміною місця проживання.
Скаржник зазначає, що судом не було враховано, що позивач внаслідок введення карантину по причині розповсюдження коронавірусної хвороби COVID-19 та закриття перетину КПВВ на пунктах пропуску зі сторони тимчасово непідконтрольної України території залишився в місті Горлівці Донецької області за місцем своєї реєстрації та не може виїхати до місця свого мешкання вже тривалий термін.
Також, повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року та введення в Україні воєнного стану унеможливила виїзд позивача з тимчасово непідконтрольної території України, внаслідок закриття перетину з даної території незаконними збройними формуваннями. Тобто позивач, знаходячись на тимчасово окупованій території України внаслідок непереборної сили, яка висловлюється в насильницькому та примусовому утриманні населення на окупованій території незаконними збройними формуваннями, а також в блокуванні владою на даній території мобільного зв`язку, інтернету, в тому числі електронної пошти та месенджерів, не міг своєчасно реалізувати своє право на звернення до відповідача за поновленням страхових виплат, так і до суду за поновленням своїх прав.
Також, скаржник посилається на протиправне припинення виплати страхових виплат з боку відповідача, з огляду на, що строк позовної давності у 6 місяців на вказані правовідносини не розповсюджується. Скаржник посилаючись на положення статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі – Закон № 1105-XIV) щодо права на отримання суми страхової виплати без обмеження протягом будь-якого строку.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивачу 7 листопада 2002 року обласною травматологічною МСЕК м. Донецька була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 65 % за професійними захворюваннями безстроково, що підтверджується копіями паспорта та довідки МСЕК за № 085467 від 7 листопада 2002 року. 
Позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території, що підтверджується копією довідки від № 0000095413 від 24.01.2017 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Позивач є отримувачем страхових виплат, перебував на обліку як отримувач страхових виплат в Краматорському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, де отримував страхові виплати по 31 жовтня 2016 року. З 01 листопада 2017 року позивачу страхові виплати було припинено.
Позивач звернувся до відповідача з адвокатським запитом № 78 від 13.04.2024  щодо підстав припинення страхових виплат позивачу та несплату заборгованості по страховим виплатам.
Відповідач листом від 19.04.2024 року за № 0500-0202-8/39131  повідомив, що згідно з постанов відділення від 04.11.2016 № 0536/10926/10926/23 «Про припинення щомісячної страхової виплати», № 0536/10926/10926/24 «Про зняття з обліку страхового випадку» та № 0536/10926/25 «Про зняття з обліку потерпілого» виплати були припинені з 01.11.2016 (зазначена причина – згідно протоколу № 48 від 28.10.2016 УПСЗН), в подальшому ОСОБА_1 було знято з обліку з 01.11.2016 (зазначена причина – припинення виплат (ВПО) згідно з рішенням комісії). Також відповідач посилався на те, що в особовій справі ОСОБА_1 знаходиться його заява від 02.12.2016 щодо припиненя виплат у зв`язку зі зміною місця проживання.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, повертаючи позов з підстав пропуску строку, виходив з правової позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, та виходячи з того, що з 01 листопада 2016 року позивачу було припинено нарахування та виплату страхових виплат. Додані до позову матеріали не містять відомостей про те, що, не отримуючи з 01.11.2016 страхові виплати, позивачем без зволікань та протягом розумного строку вчинялися будь-які активні дії, спрямовані на з`ясування інформації щодо підстав припинення страхових виплат, водночас, вперше позивач звернувся до відповідача щодо спірного питання лише 13.04.2024, що не може бути визнано як розумний строк для пошуку шляхів захисту порушеного права. Отримання листа у відповідь на заяву щодо припинення страхових виплат позивачу з 01.11.2016, не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. 
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відповідно до ч.2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 121 КАС України).
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави. При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права.
Право особи як учасника правовідносин, що врегульовані законодавством у сфері соціального захисту, на звернення до адміністративного суду з метою встановлення статусу (визнання певного права) та, відповідно, отримання виплати певних сум, пов`язаних з цим статусом, як правило, не обмежено певним строком. Разом з тим, право на стягнення відповідних сум обмежено періодом звернення особи до суб`єкта владних повноважень, який уповноважений надавати такий статус та здійснювати відповідні виплати.
Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, ст. 46, а право на судовий захист, зокрема, ст. ст. 55 та 124.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи незадоволення таких вимог, а також періоду, протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд звертає увагу, що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги і не надав належної оцінки тому, що позивач ставив питання про припинення йому страхових виплат як внутрішньо переміщеній особі.
Стаття 14 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" має назву "Заборона дискримінації" і наступний зміст: "Внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами".
Суд повинен був врахувати приписи ч. 1 – 3 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", в яких закріплено:
«1. Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
2. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
3. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.»
Колегія суддів зазначає, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права (права на призначення пенсії за віком), легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 7 лютого 2019 року у справі № 295/6531/17.
При цьому, на захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, у редакції на час припинення страхових виплат, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку.
Також, за положенням частини 7 ст. 41 Закону №1105-XIV, у редакції на час звернення позивача до відповідача, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхових виплат, з вини уповноваженого органу управління або його територіальних органів своєчасно не призначено або не виплачено суму страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку з підвищенням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Отже, якщо позивачу не призначено або не виплачено суму страхової виплати з вини відповдіача, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку.
Матеріали справи свідчать, що  у даному випадку предметом спору є припинення щомісячної страхової виплати позивачу, отже підлягає застосуванню ч. 7 ст. 41 Закону України №1105 –XIV яка виключає обмеження строку звернення до суду у таких правовідносин.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (п. 39).
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі обставин окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи. 
Отже, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, від 04.07.2023 у справі № 320/2938/21, від 21.02.2024 у справі №240/27663/23, оскільки обставини у справах не є тотожними, а саме стосуються питання перерахунку та виплати пенсії. Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі №240/12017/19 (постанова від 31.03.2021) дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого процесуальним законом у спорах категорії що стосується виполоти та перерахунку пенсії. 
Також суд звертає увагу, що надаючи оцінку вищевказаному судому рішенню прийнятому колегією суддів Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року справі № 320/2938/21, вбачається, що суд у ньому звернув увагу, що в постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 Судова палата, з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а, зазначила, що норми, зокрема, статті 87 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII “Про пенсійне забезпечення” та статті 46 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції при врахуванні зазначених висновків Верховного Суду не встановив чи нараховані суми страхових виплат позивачу та чи не виплачені вони з вини держави в особі відповідача.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду  від 20 вересня 2023 року по справі № 560/6732/22.
Згідно статті 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі v. France Європейський суд з прав людини  зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги не вжиття судом першої інстанції всіх можливих заходів щодо встановлення обставин у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позову.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачеві на підставі пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України. 
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі  № 200/6409/24  – задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі  № 200/6409/24- скасувати.
Справу направити до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 28 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач                                                  Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                    І.Д. Компанієць

                                                                             А.В. Гайдар