ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2846/24 Справа № 212/5448/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді БондарЯ.М.
Суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
сторони
позивач– ОСОБА_1  
відповідачі: Держава Україна – в особі ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, ПОЛК ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПРАВЛІННЯ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ
третя особа – УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 02 листопада 2023 року,

УСТАНОВИВ

У липні 2023 року адвокат Лєгостаєва Діана Володимирівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, ПОЛКУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПРАВЛІННЯ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ в якому просила стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 33 500 гривень компенсації моральної шкоди та 20 000 гривень витрати на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позову зазначила, що 29.09.2022 року поліцейським ПОЛКУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПРАВЛІННЯ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ інспектором Макарук Г.А. було винесено постанову серії АЕР №5954395 відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст.122 КУпАП. 
Вказану постанову було оскаржено та 22.02.2023 року рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області скасовано та провадження у справі закрито. 
Позивач вважає, що зазначеним рішенням суду встановлено бездіяльність та незаконність дій посадових осіб, оскільки відповідач не з`ясував всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановив факт вчинення адміністративного правопорушення, з посиланням на належні та допустимі докази та наявності вини позивача. 
Внаслідок чого ОСОБА_1 втратив п`ять місяців свого життя для відновлення стосовно нього справедливості та припинення зухвалого, цинічного свавілля з боку працівників поліції. У зв`язку з чим, розмір моральної шкоди оцінює в сумі 33 500 гривень, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка станом на липень 2023 року складає 6700 грн. * 5 місяців (час який тривав на відновлення справедливості відносно ОСОБА_1 ). Крім того витратив на правову допомогу 20 000 гривень.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, встановивши, що на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2023 року, яким була оскаржена постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 та провадження у справі закрито, не набрало законної сили у зв`язку з його переглядом в апеляційному порядку, повинен був на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України зупинити провадження у справі до набрання зазначеним рішенням законної сили.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 представник відповідачів: Департаменту патрульної поліції та ППП в місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП Кушнір О.В., посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог,за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Так, судом встановлено та не оспорювалося відповідачем в судовому засіданні, що 29.09.2022 року Інспектором полку патрульної поліції в місті Кривому Розі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Макаруком Григорієм Анатолійовичем складено відносно ОСОБА_1 постанову про притягнення останнього до відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2023 року у справі № 212/5826/22 скасовано постанову АЕР № 5954395 від 29.09.2023 року та провадження у справі закрито (а.с.6-8). Доказів, що судове рішення набрало законної сили суду стороною позивача не надано.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що під час розгляду справи №212/5826/22 судом не було встановлено підстав для визнання дій інспектора протиправними, провадження у справі не було закрито, натомість лише скасовано постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, до того ж сторона позивача не надала доказів набрання рішенням законної сили.
Також суд встановив, що відповідач ПОЛК ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПП В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ ДПП не є юридичною особою, а відтак не може бути відповідачем у суді, суд же не наділений процесуальним правом з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача або залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача, якого заявлено не було.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та часткового погоджується з доводами позивача викаденими в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Частиною першою статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Так, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Аналогічну норму містить частина перша статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якої, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення.
Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає перелік випадків, коли громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, отримання пояснень та інше).
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), а також у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17 (провадження №61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18 (провадження №61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 (провадження № 61-922св21).
У постановіВерховного Судувід 26січня 2022року усправі №953/6561/20 (провадження№ 61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».
Оскільки ОСОБА_1 визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення і до нього застосовуваладміністративне стягнення у вигляді незаконного накладення штрафу, то вказаний закон регулює спірні правовідносини і підлягає застосуванню.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.09.2022 року поліцейським ПОЛКУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПРАВЛІННЯ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ інспектором Макаруком Г.А. було винесено постанову серії АЕР №5954395 відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.. 
Вказану постанову позивачем було оскаржено та 22.02.2023 року рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області скасовано та провадження у справі закрито.
При цьому, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.19.1.а Правил дорожнього руху, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові. Суд вважав недоведеним факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, у зв`язку з чим постанова і була скасована судом.
Інспектор ПОЛКУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПРАВЛІННЯ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ Макарук Г.А. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 року апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року в адміністративні справі №212/5826/22 залишена без задоволення, оскаржуване судове рішення без змін.
Таким чином рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року в адміністративні справі №212/5826/22 набрало чинності 13 травня 2024 року.
У рішенні суд першої інстанції посилається на те, що сторона позивача не надала доказів набрання рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року в адміністративні справі №212/5826/22 законної сили.
Так, матеріалами справи встановлено, що на час розгляду справи на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року, яке стало підставою для подачі позову у цій справі 14.03.2023 була подана апеляційна скарга до Третього апеляційного адміністративного суду, тобто рішення суду не набрало законної сили.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Суд першої інстанції не дотримався наведених вище норм процесуального права, провадження у даній справі до вирішення справи №212/5826/22 в порядку адміністративного судочинства, не зупинив, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Ще однією з підстав для відмови у позові суд зазначив подачу позову до неналежного відповідача, а саме ПОЛКУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПП В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ ДПП, який не є юридичною особою, а відтак не може бути відповідачем у суді.
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
За теоретичним визначенням «відповідач» – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких суд під час розгляду справи встановив, що вони не
є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати відомості про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
З огляду на це, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути  відповідачем.
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18 (пункт 35)).
У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 30)).
Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі №9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).  
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є ДЕПАРТАМЕНТ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ (дії посадової особи якої були оскаржені позивачем) і Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування державою шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16).
При подачі позову до суду позивачем в якості відповідача дійсно був зазначений ПОЛК ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПП В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, проте на виконання ухвали суду від 31 липня 2023 року про залишення позову без руху, представником позивача ОСОБА_3 була подана уточнена позовна заява, в якій відповідачем -1 визначено ДЕПАРТАМЕНТ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, відповідачем - 2 ПОЛК ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПП В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, третьою особою зазначено Управління державної казначейської служби України у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.20-22).
Таким чином, колегія суддів вважає, що сторона позивача, усунувши недоліки позовної заяви, звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до належного відповідача, яким у даній справі є держава Україна в особі ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ, який повинен відповідати за спричинену позивачу моральну шкоду, проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем залучено до участі у справі належного відповідача, яким є держава Україна в особі ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ.
Отже, неправомірними діями інспектора ПОЛКУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В МІСТІ КРИВИЙ РІГ УПРАВЛІННЯ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ Макарука Г.А., які полягали у складені щодо ОСОБА_1  постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 510,00 грн. за  вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, яка в подальшому була скасована судом у зв`язку з недоведенням факту вчинення  ОСОБА_1  зазначеного правопорушення із закриттям провадження у справі, призвело до тривалого судового процесу та завдало потерпілому моральних страждань, тому він має право на відшкодування моральної шкоди в порядку статтей 1176  ЦК України.
Постанова інспектора патрульної поліції відносно ОСОБА_1 є рішенням суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо породжує певні негативні обов`язки. Однак, сам по собі він є документом, що породжує певні процесуальні правові наслідки для особи. Зокрема, ОСОБА_1 набув статусу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності і перебувала в цьому статусі від дати складання відповідної постанови до моменту остаточного судового рішення про закриття відносно нього справи про адміністративне правопорушення, яке набрало чинності 13 травня 2024 року. Цей статус завдав йому моральної шкоди, оскільки особа тривалий час вимушена була захищатись від адміністративного звинувачення, наймаючи захисника, перебувати у невизначеному правовому статусі.
Колегія суддів вважає, що наданими позивачем доказами доведено завдання йому моральних страждань. 
У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є скасування постанови інспектора про накладення адміністративного стягнення із закриття провадження у справі у зв`язку з недоведенням факту вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення зв`язку з недоведенням факту вчинення ОСОБА_1 зазначеного правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. 
Позивач визначив розмір, спричиненої йому моральної шкоди в сумі 33 500 гривень, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка станом на липень 2023 року складає 6700 грн. * 5 місяців (час який тривав на відновлення справедливості відносно ОСОБА_1 ), керуючись нормами Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача.
Встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості(постанова Верховного Суду від 26 січня 2021 р. у справі №335/5271/17).
У постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22 Верховний Суд зазначив, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. Із огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
При визначенні розміру моральної шкоди суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує короткочасність конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивача після подій, а також наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права.
Колегія суддів, виходячи з обставин справи, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, а також тривалість конфліктної ситуації (29.09.2022 – день складення постанови про накладення адміністративного стягнення по 13.05.2024 – дата набрання рішенням, яким скасовано накладений адміністративний штраф законної сили), вважає, що розумним та справедливим розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача буде 10 000 грн., який є достатнім для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до його безпідставного збагачення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.
У позовній заяві та уточненій позовній заяві позивачем зазначено, що попередній орієнтовний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу становить 20 000 грн. та буде підтверджено в ході розгляду справи. При цьому до позовної заяви надано Договір про надання правової допомоги №17/04-23, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Лєгостаєвою Д.В., а також ордер на надання правничої допомоги від 19 липня 2023 року (а.с.10-11), інших доказів суду не надано.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Окрім того, в апеляційній скарзі позивач не порушує питання про стягнення витрат на правничу допомогу а просить стягнути з відповідача понесені ним витрати зі справи судового збору за подання позову до суду та апеляційної скарги.
Згідно приписів ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., при подачі апеляційної скарги – 1638,47 грн., що разом складає 2712,07 грн.
Судом апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково у розмірі 30% від заявленої суми позову, таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений останнім судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 813,62 грн.
Керуючись ст.ст.367,374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі ДЕПАРТАМЕНТУ ПАТРУЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 - 10 000,00 (десять тисяч гривень) грн компенсації моральної шкоди та 813,62 грн судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлено 30 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: